Номер провадження: 22-ц/813/3408/22 
Номер справи місцевого суду: 521/13842/15-ц
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2022 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2015 року представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 05 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, у встановленому договором розмірі. Оскільки відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань, встановлених кредитним договором, позивач просив стягнути з останнього суму заборгованості за кредитним договором б/н від 05 липня 2011 року в розмірі 28 422,45 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 284, 22 грн (а.с.1-3).
15 травня 2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було змінено відповідача на його правонаступника - ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач по справі ОСОБА_3 помер. Спадкоємцем після його смерті стала його рідна сестра - ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 липня 2012 року, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 543 (а.с. 120).
01 лютого 2019 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк заборгованість за кредитним договором б/н від 05 липня 2011 року, станом на 31 липня 2015 року в сумі 28 422 гривні 45 копійок (а.с.130-131).
13 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про скасування заочного рішення (а.с. 143-146).
26 травня 2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси заяву представника ОСОБА_1  про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення (а.с. 159-160).
24 червня 2021 року канцелярією Малиновського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 року. Апелянт повідомляє, що після того, як ОСОБА_1 набула статусу відповідача, судові повістки продовжували надсилатися судом на адресу померлого брата, а запиту щодо її проживання судом зроблено не було. Стосовно адреси, на яку направлялись повістки, апелянт зазначає, що квартира за адресою АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_1 у 2014 році в порядку задоволення вимог іпотекодержателя, і це, як стверджує апелянт, підтверджувалось інформаційною довідкою. Також апелянт вважає, що у матеріалах справи взагалі відсутнє підтвердження того, що заочне рішення направлялось судом на адресу ОСОБА_1 . На думку апелянта, банком було порушено строки пред`явлення вимоги до спадкоємця, адже, як зазначає апелянт, листом від 10.07.2017 року приватний нотаріус Сімаченко С.Л. надала інформацію щодо того, що спадкоємцем ОСОБА_3 є його сестра ОСОБА_1 , і саме з моменту ознайомлення з вказаним листом банк був усвідомлений про прийняття спадщини. Апелянт повідомляє, що відповідно до даних справи, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте розрахунок заборгованості визначено та визнано судом здійснено станом на 31.07.2015 року, тобто стягнено кошти за користування кредитом протягом майже чотирьох років після смерті. Тому, апелянт просить суд скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.02.2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 162-165).
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції вважав, що позивачем вчинено всі дії, згідно із законом та умовами договору кредиту для досудового врегулювання спірних правовідносин, а відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Суд першої інстанції зазначив, що своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідач також розпорядилась на свій розсуд. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат підлягає задоволенню у повному обсязі (а.с. 131). 
Апеляційний суд, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим).
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказував на те, що відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд першої інстанції вважав можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
В апеляційній скарзі апелянт повідомила, що після того, як ОСОБА_1 набула статусу відповідача, судові повістки продовжували надсилатися судом на адресу померлого брата, а запиту щодо її проживання судом зроблено не було. Стосовно адреси, на яку направлялись повістки, апелянт зазначила, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_1 у 2014 році в порядку задоволення вимог іпотекодержателя.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції до відділу адресно-довідкової роботи Головного управління ДМС України в Одеській області направлено запит про надання відомостей щодо реєстрації місця проживання та інших даних ОСОБА_3 (а.с. 46).
Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 02.09.2015 року ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; знятий з обліку 28.09.2011 року у зв`язку зі смертю, а/з 651 від 25.08.2011 року (а.с. 47).
Запити щодо встановлення місця реєстрації ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки направлялися ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак були повернуті до суду першої інстанції з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 125), «за вказаною адресою не проживає» (а.с. 127, 129).
При цьому, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.04.2014 року був ОСОБА_4 , а з 06.05.2015 року - ОСОБА_5 . 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17 вказала на те, що повернення повістки про виклик суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, а також не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тобто, лише за наявності усіх чотирьох умов можливо ухвалити заочне рішення.
З огляду на відсутність у матеріалах справи запиту про витребування інформації щодо місця реєстрації ОСОБА_1 , а також підтверджень про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, що є однією із обов`язкових умов для ухвалення заочного рішення, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість ухвалення заочного рішення, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Щодо погодження сторонами істотних умов договору.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для отримання банківських послуг, з метою чого 05.07.2011 року підписав заяву № б/н. В анкеті-заяві у графі бажаного розміру кредитного ліміту ОСОБА_3 вказав 1000 грн (а.с. 7-7 зворот). 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що боржник своєю заявою № б/н від 05.07.2011 року підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві (а.с. 1 зворот).
Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана ОСОБА_3 , відсоткова ставка за користування кредитними коштами визначена на рівні 2,5% в місяць (30 % річних), а також вказано розміри пені та штрафів, які підлягають стягненню у разі невиконання чи неналежного виконання боржником грошового зобов`язання (а.с. 8).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. 
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. 
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
На підставі зазначеного, в контексті обставин даної справи, апеляційний суд зауважує, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у розмірі 1000 грн за тілом кредиту, а також у формі сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 30% річних та відповідальність у вигляді пені, штрафів за порушення термінів договірних зобов`язань, що має враховуватися при визначенні суми заборгованості.

Щодо наявності заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.07.2011 року.
На підтвердження заявленого розміру заборгованості позивач надав розрахунок, відповідно до якого станом на 31.07.2015 року заборгованість ОСОБА_3 становить 28422,45 грн та складається з:
- заборгованості за кредитом - 6 049,75 грн,
- заборгованості за процентами за користування кредитом - 17 932 грн,
- заборгованості за пенею та комісією - 2 610,50 грн,
- штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн,
- штрафу (процентна складова) - 1 329,64 грн (а.с. 5 зворот). 
З розрахунку заборгованості також вбачається, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами кілька разів змінювалася, а саме: 01.09.2014 року - зросла до 34,8% річних, 01.04.2015 року - збільшилася до 43,2% річних.
Відповідно до Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_3 було видано кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» № НОМЕР_1 . В даній довідці зазначено, що кредитний ліміт за вказаною карткою змінювався наступний чином:
05.07.2011 року (старт карткового рахунку) - встановлено кредитний ліміт 300 грн;
05.07.2011 року - кредитний ліміт збільшено до 7200 грн;
04.02.2013 року - кредитний ліміт зменшено до 6050 грн;
20.03.2013 року - встановлено кредитний ліміт 6050 грн (а.с. 6).
Однак, як вже зазначалося вище, 05.07.2011 року в Анкеті-заяві ОСОБА_3 зазначив бажаний кредитний ліміт у розмірі 1000 грн, Інших відомостей стосовно зміни погодженого сторонами тіла кредиту матеріал справи не містять.
Також, апеляційний суд вважає за потрібне звернути увагу на те, що у графі розрахунку «Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом» до 25.08.2011 року включно міститься позначка «0», після чого 26.08.2011 року показник цієї графи змінився і був зазначений у розмірі 6681,3 грн (а.с. 4). 
Окрім того, розрахунок заборгованості, поданий позивачем, не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року (в редакції на час складення такого розрахунку).
Разом з тим, як вбачається зі Свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 93).
Тобто, до 25.08.2011 року включно ОСОБА_3 кредитними коштами не користувався, а отже і заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.07.2011 року на момент його смерті була відсутня. Таким чином, апеляційний вважає, що оскільки на момент смерті ОСОБА_3 заборгованість у нього була відсутня, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог як і до первісного відповідача, так і до його правонаступника ОСОБА_1 .
Разом з тим, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2019 року - скасувати та ухвалити нове.
У позові Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - відмовити. 

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

19.04.2022 року                                                                 м. Одеса