Постанова
Іменем  України 
 
08 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/14370/20
провадження № 61-600св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради»,
третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» Лява Роман Борисович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року в складі судді Усатова Д. Д.  та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» (далі - КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради»), у якому просив суд поновити його на посаді медичної сестри приймального відділення КНП  «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» з 29 жовтня 2020 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 29 жовтня 2020 року до дня поновлення на роботі.
В обґрунтування позову зазначав, що він працював на посаді медичної сестри приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» з 12 березня 2008 року по 29 жовтня 2020 року, наказом директора КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» Ляви Р. Б. № 431к від 29 жовтня 2020 року був звільнений за прогул (в тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 17 жовтня 2020 року) без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.
Звільнення є незаконним, оскільки 13 жовтня 2020 року він звернувся до відповідача з усною, а потім 15 жовтня 2020 року з письмовою заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на один день 17 жовтня 2020 року, про що були ознайомлені завідуюча приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_2 і старша медична сестра приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_3 та вказана заява була погоджена з в.о. медичного директора КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_4
На підставі даних заяв відповідачем було видано наказ №405к від 13 жовтня 2020 року, яким йому надано відпустку без збереження заробітної плати на один календарний день 17 жовтня 2020 року. 
З огляду на наведене, він був відсутній на роботі 17 жовтня 2020 року з поважних причин, тому підлягає поновленню на посаді медичної сестри приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» з дня звільнення, тобто з 29 жовтня 2020 року.
З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року позов задоволено.
Поновлено   ОСОБА_1 на посаді медичної сестри приймального відділення КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» з 29 жовтня 2020 року.
Стягнуто з КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 жовтня 2020 року по 19 липня 2021 року в розмірі 50 688, 00 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
Суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» Ляви Р. Б. заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на один календарний день 17 жовтня 2020 року, з якою були ознайомлені завідувач відділення ОСОБА_2 та старша медична сестра ОСОБА_3 , та яка була погоджена в. о. директора ОСОБА_4 . 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази згоди роботодавця на надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати. Відповідач заперечує факт видання наказу про відпустку.
Показання свідків про те, що ОСОБА_1 мав намір взяти відпустку без збереження заробітної плати 17 жовтня 2020 року, не є належними доказами надання роботодавцем згоди на отримання позивачем такої відпустки.
Суд першої інстанції не врахував, що позивача було звільнено за прогули, які мали місце 17 і 18 жовтня 2020 року, однак ОСОБА_1 не надав докази поважності причин відсутності на роботі 18 жовтня 2020 року.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги зазначав про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також оскаржив судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказував, що він отримав згоду роботодавця на надання йому відпустки без збереження заробітної плати 17 жовтня 2020 року, що підтвердили допитані в судовому засіданні безпосередні його керівники - свідки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Крім того, свідок ОСОБА_2 підтвердила, що станом на 17 жовтня 2020 року в табелі обліку робочого часу стояла відмітка про його перебування у відпустці, яку вона зробила особисто, а після 17 жовтня 2020 року на вимогу третьої особи особисту виправила цю відмітку на прогул.
Твердження апеляційного суду про його відсутність на роботі протягом двох днів - 17 та 18 жовтня 2020 року не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки його робочий день складається з добового чергування з 08:30 год 17 жовтня 2020 року по 08:30 год 18 жовтня 2020 року.
Сама по собі відсутність наказу про відпустку не завжди вказує на відсутність працівника на роботі без поважних причин, а сам наказ є лише кадровим оформленням рішення роботодавця.
Судом першої інстанції встановлено факт надання відповідачем згоди на отримання відпустки без збереження заробітної плати, що не було враховано апеляційним судом. Відсутність мотивованої відмови відповідача у наданні відпустки вказує на відсутність самого факту відмови.
Суд першої інстанції безпідставно не дослідив показання усіх допитаних в судовому засіданні свідків, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_5 . 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
13 травня 2022 року справа № 369/14370/20 надійшла до Верховного Суду.
Оскільки рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року скасоване постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, воно в касаційному порядку не переглядається.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 12 березня 2008 року ОСОБА_1 призначено на посаду сестри медичної стаціонару приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради».
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до директора КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати строком один календарний день 17 жовтня 2020 року, з якою були ознайомлені завідуюча приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_2 та старша медична сестра приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_3 Вказана заява була погоджена з в.о. медичного директора КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_4
Відповідно до копії наказу від 13 жовтня 2020 року № 405к ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати на 1 календарний день 17 жовтня 2020 року; підстава - заява ОСОБА_1 . 
Відповідно до копії табелю обліку використання робочого часу за жовтень 2020 року ОСОБА_1 17 жовтня 2020 року перебував у відпустці, про що поставлено відповідну відмітку.
29 жовтня 2020 року позивач надав письмові пояснення на ім`я директора КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» ОСОБА_6 , у яких зазначив,  що був відсутній на добовому чергуванні 17 жовтня 2020 у зв`язку з сімейними обставинами, про що завчасно була написана заява про надання відпустки без збереження заробітної плати строком один календарний день, з якою були ознайомлені завідуюча приймального відділення та старша медична сестра приймального відділення. Заява була передана працівнику відділу кадрів.
Згідно наказу № 431к від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади сестри медичної приймального відділення за прогул (в тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України. Із зазначеним наказом позивач ознайомився 29 жовтня 2020 року.
Відповідно до показань допитаної судом першої інстанції свідка ОСОБА_3 , яка працює на посаді старшої медичної сестри КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради», ОСОБА_1 за два тижні попередив її про необхідність використання відпустки без збереження заробітної плати та за декілька днів подав заяву про надання відпуски за власний рахунок на один день, яку вона підписала. Керівництво лікарні не зверталось до неї щодо відсутності позивача на робочому місці 17 жовтня 2020 року. В її присутності актів про невихід на роботу не складали, оскільки всі вважали, що позивач знаходиться у відпустці.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , яка працювала завідуючою приймального відділення у КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради», пояснила, що ОСОБА_1 за два тижні попередив її, що йому потрібно у відпустку за власний рахунок, про що подав заяву, яку було підписала нею, старшою медичною сестрою та завідуючим по стаціонарному відділенню. Таким чином, позивач не вчинив прогул 17 жовтня 2020 року. Табель обліку використання робочого часу був переписний нею власноруч за особистою вимогою директора ОСОБА_6 , який погрожував їй звільненням. ОСОБА_1 дійсно було написано заяву про надання відпустки за власний рахунок на один день, яку вона погоджувала особисто.
Згідно з показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_7 , який працює лікарем приймального відділення КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради», за декілька днів до 17 жовтня 2020 року ОСОБА_1 повідомив йому, що хоче взяти відпуску без збереження заробітної плати. В цей день в нього було добове чергування, позивача на зміні не було, співробітники лікарні вважали, що він у відпустці.
Допитана судом в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що працює медичною сестрою в КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» та їй відомо, що в жовтні минулого року позивач повідомляв на роботі, що 17 жовтня 2020 року перебуватиме у відпустці без збереження заробітної плати, про що їй також повідомила старша медична сестра. 17 жовтня 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, всі знали, що він перебуває у відпустці без збереження заробітної плати.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.
Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен отримати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України (стаття 2 Закону України «Про відпустки»).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до статей 25, 26 даного Закону.
Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена статтею 26 зазначеного Закону. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач дійсно був відсутній на роботі з 08:30 год 17 жовтня по 08:30 год 18 жовтня 2020 року (на добовому чергуванні) у зв`язку з перебуванням у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується копією наказу № 405к про надання відпустки та копією табеля обліку використаного робочого часу за жовтень 2020 року, які були долучені до матеріалів справи ОСОБА_1 .
Належність і допустимість наданих позивачем доказів під час розгляду справи відповідачем не спростовано, докази прогулу без поважних причин 17 жовтня 2020 року відповідачем не надано.
Таким чином, встановивши, що позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставина відсутності ОСОБА_1 на роботі протягом трьох годин без поважної причини не знайшла свого підтвердження.
Рішення суду першої інстанції про задоволення позову про поновлення позивача на роботі, з урахуванням конкретних обставин справи та наданих сторонами доказів у їх сукупності, які судом оцінені в установленому законом порядку, є законним, обґрунтованим і справедливим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Враховуючи те, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року та залишає в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, скасовано постанову апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 681, 60 грн підлягає стягненню з КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на його користь.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року залишити в силі.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на користь ОСОБА_1 1 681, 60 грн судового збору.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов