ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/638/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №699/543/21 Категорія: 308030000 	Літвінова Г.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Гончар Н.І.
за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – виконавчий комітет Селищенської сільської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в належному йому на праві власності будинку зареєстрована його колишня дружина – відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останніх двох років відповідач у вказаному будинку не проживає, оскільки змінила місце проживання. При цьому у будинку позивача зареєстровані та проживають троє їхніх спільних неповнолітніх дітей. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у вищезгаданому будинку порушує його право власності, створює незручності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 24 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності поважних причин не проживання відповідача за вказаною адресою. Так само позивач не надав доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого місця для проживання.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано оцінки довідкам про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №605 від 22.04.2021 року та №602 від 22.04.2021 року.
Зазначає, що відповідач протягом двох останніх років взагалі фактично не проживає по місцю своєї реєстрації, права власності на житловий будинок та/чи частину не має, своїх речей не зберігає, комунальні послуги не сплачує, що унеможливлює ним повноцінно реалізувати своє право власності на житловий будинок та створює незручності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі вільно реалізувати повноваження власника.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 20.11.2002, посвідченим приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П., зареєстрованим в реєстрі за № 5016 (а.с. 7-8), а також довідкою виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 22.04.2021 № 603 (а.с. 9).
Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 20.02.2019 по справі № 699/90/19 розірвано шлюб, зареєстрований 17.11.2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_4 . Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 22.03.2019 (а.с. 10-11).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично останні два роки не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 22.04.2021 № 605 (а.с. 12) та довідкою виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 22.04.2021 № 602 (а.с. 14).
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.04.2021 № 604, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 проживає в с. Карашина у власному будинку по АДРЕСА_1 , з трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Діти перебувають на його повному утриманні. Колишня дружина (мама дітей), з якою вони розлучені, ОСОБА_2 , зареєстрована у цьому будинку, але останні два роки не проживає біля них. Мама не надає допомоги на утримання дітей та не бере участі у їх вихованні (а.с. 13).
Звертаючись до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_2 , яка зареєстрована в спірному будинку, понад два роки не проживає у будинку, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права її користування цим житлом.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування частини другої статті 405 ЦК України в частині позовних вимог до ОСОБА_2 як члена сім`ї власника житла з огляду на наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Колегія суддів враховує наявність довідок, які підтверджують факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік, однак зауважує, що визначальною обставиною при розгляді вказаної категорії справ, є також встановлення, що таке не проживання особи відбувається без поважних причин.
21 квітня 2022 року ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції заяву, в якій пояснила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 вона добровільно залишила його помешкання і в даний час проживає окремо з іншою сім`єю. Повертатися по місцю своєї реєстрації не планує так, як проживає окремо у іншому будинку та на житло позивача не претендує.
Встановивши вказані обставини та наявність підтвердження збоку відповідача доводів викладених ОСОБА_1 у позовній заяві колегія суддів вважає, що наявні обґрунтовані підтвердження відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірному будинку понад один рік без поважних причин, втрати інтересу відповідача до права користування житлом, а тому позов підлягає до задоволення. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено 908 грн, а за подання апеляційної скарги - 1362 грн, тому з відповідача на його користь підлягає стягненню 2270 грн.
У поданій заяві від 21.04.2022 року ОСОБА_3 просила суд апеляційної інстанції не стягувати з неї судові витрати, оскільки з початком воєнних дій втратила роботу.
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що такі доводи відповідача не підтвердженні належними доказами, а тому суд їх відхиляє.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити. 
Заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 24 січня 2022 року-  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – виконавчий комітет Селищенської сільської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом – задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану по АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий органом №7122, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , інші дані невідомі, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2270 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Судді: