ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/186/22 Справа № 175/4129/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борисов С. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                ОСОБА_1 , 
на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Вердикт Фінанс” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, - 

                                       ВСТАНОВИЛА:
       В серпні 2013 роду позивач звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет стягнення солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» 2 000,00 грн. заборгованості за кредитним зобов`язанням та звернення стягнення на предмет застави: автотранспортний засіб Марка: ВАЗ; Модель: НОМЕР_1 ; рік випуску: 2006; Номер кузова: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; Держ.реєстр.номер: НОМЕР_4 , вартість якого згідно договору застави складала 49 149,00 грн., що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; передати у володіння ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави: автотранспортний засіб Марка: ВАЗ; Модель: НОМЕР_1 ; рік випуску: 2006; Номер кузова: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; Держ.реєстр.номер: НОМЕР_4 , комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що належить ОСОБА_1 на праві власності та знаходиться в боржника або інших осіб, з підстав того, що 31 травня 2007 року Акціонерний комерційний банк "ТАС-Комерцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2614/0507/64-003, згідно якого позичальник отримав кредит у сумі 9 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 30 травня 2012 року.
       В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір застави, за яким відповідач ОСОБА_1 передав у заставу належний йому на праві власності автотранспортний засіб Марка: ВАЗ; Модель: НОМЕР_1 ; рік випуску: 2006; Номер кузова: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; Держ.реєстр.номер: НОМЕР_4 .
       02 лютого 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» уклали договори: факторингу та відступлення за договорами застави, згідно з якими ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» свої права вимоги до боржників за кредитними договорами та за договорам застави рухомого майна.
       05 червня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, згідно із яким обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 кредитного договору №2614/0507/64-003 від 31.05.2007 року, становить 2000,00 грн.
       Посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 20 серпня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 7 792,57 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20 серпня 2013 року є еквівалентом 62 286,02 грн.
       Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року позовні вимоги ТОВ “Вердикт Фінанс” задоволені у повному обсязі (а.с.65-69 Том І).
       Не погодившись з рішенням суду, у серпні 2020 року відповідача ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення суду, за розглядом якої ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року відповідачеві відмовлено в перегляді заочного рішення суду від 18 вересня 2013 року(а.с.170,171 Том І).
       За таких обставин 24 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, яка ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року повернута як не подана після залишення її без руху(а.с.205 Том І).
       28 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав повторно апеляційну скаргу на заочне рішення суду від 18 вересня 2013 року, яку уточнив 04 червня 2021 року, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав того, що судом першої інстанції не було його повідомлено про час та місце розгляду справи, що позбавило його права на захист, а також не надано належної оцінки доказам, які мають значення для розгляду справи, оскільки позивачем не було надано належного розрахунку заборгованості, первинних бухгалтерських документів на підтвердження з чого складається ця заборгованість, як і не надано відомостей щодо руху коштів як в бік використання їх, так і в бік погашення кредиту, що, на думку, відповідача, позбавило його права на доведення дійсних обставин справи, що вважає порушенням судом норм процесуального та матеріального права (а.с.231-238 Том І).
       Інші сторони своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, витребувавши ухвалою колегії суддів від 21 вересня 2021 року від позивача додаткові докази на клопотання відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у сумі 2000 грн. за договором поруки №2614/0507/64-003-П від 05 червня 2013 року, виходячи з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №2614/0507/64-003, згідно якого позичальник отримав кредит у сумі 9 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 30 травня 2012 року.
       В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір застави, за яким відповідач ОСОБА_1 передав у заставу належний йому на праві власності автотранспортний засіб Марка: ВАЗ; Модель: НОМЕР_1 ; рік випуску: 2006; Номер кузова: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; Держ.реєстр.номер: НОМЕР_4 .
       У порушення зазначених умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, в результаті чого згідно із розрахунком, заборгованість за кредитним договором станом на 20 серпня 2013 року є еквівалентом 62 286,02 грн. 
       02 лютого 2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» відповідно до Договору факторингу № 11 свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами до боржників. Разом з правом вимоги заборгованості за кредитними договорами до боржників Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» уступив права заставодержателя за договорами забезпечення відступлених кредитних зобов`язань уклавши відповідні правочини, а саме: Договір про відступлення прав за договорами застави від 02 лютого 2012 року.
       05 червня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, згідно із яким обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 кредитного договору від 31 травня 2007 року, становить 2000,00 грн.
       Згідно статей 526, 530 Цивільного кодексу України обов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. 
       Згідно т. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       В силу ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель мас право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках. Передбачених законом чи договором. - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
       Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.
       Статтею 589 ЦК України передбачено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов`язання, що нею забезпечено.
       Частина 2 ст. 589 ЦК України, передбачає право заставодержателя задовольнити за рахунок предмета застави в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
       В силу ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи боржника).
       Отже, підставою для звернення стягнення на предмет застави є невиконання боржником у встановлений строк своїх зобов`язань за договором, що вірно встановлено судом першої інстанції та з чим погоджується і колегія суддів.
       Разом з цим колегія суддів зазначає, що доводи апелянта щодо відсутності належного підтвердження складових суми заборгованості, яку заявляє до стягнення позивач, до уваги не приймаються, оскільки з наданого розрахунку встановлено, що станом на момент набуття права вимоги позивача до відповідача, тобто 02 лютого 2012 року, заборгованість відповідача складала за основним зобов`язанням 4 275 доларів США, відсотки за користування кредитом 329,52 доларів США та пеня 999,19 доларів США, що свідчить про фактичне користування кредитними коштами ОСОБА_1 та часткове погашення кредиту в бік зменшення суми основного зобов`язання, враховуючи те, що він отримав від банку кредит у розмірі 9000 доларів США.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду, оскільки відповідачем не надано як у суді першої інстанції, так і в апеляційні інстанції доказів, які б не були предметом дослідження у суді першої інстанції, щоб спростовували висновки суду щодо наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості перед позивачем, як правонаступником банку, грошового зобов`язання.
       Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
       Позивачем вищевказана вимога Закону була виконана, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
       Відповідно до ч. 2, 3 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Якщо боржник у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.
       Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем.
       Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачено можливість звернення стягнення на предмет застави стягувачем у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, де заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, хоча б і в порядку правонаступництва, яким є, в даному випадку, договір факторингу № 11 від 02 лютого 2012 року, укладений між первісним стягувачем та позивача щодо спірних договорів, боржником за якими є ОСОБА_1 .
       Згідно з ст. 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
       Так, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції невірно дійшов висновку про солідарне стягнення з обох відповідачів заборгованості за договором поруки від 05 червня 2013 року, який укладений з ОСОБА_2 і значно пізніше, ніж основний кредитний договір, де обсягом його особистої відповідальності за невиконання основного зобов`язання ОСОБА_1 є сума у 2000 грн., яку він, згідно умов цього договору, несе самостійно, тому судом першої інстанції помилково застосована норма ст. 554 ЦК України щодо солідарної відповідальності відповідачів за договором поруки в розмірі 2000 грн., а відповідач ОСОБА_1 за цим договором не відповідає.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав належної оцінки наданим позивачем доказам, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення в частині щодо солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми 2000 грн. за договором поруки. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року в частині солідарного стягнення з  ОСОБА_1 2000 грн. за договором поруки №2614/0507/64-003-П від 05 червня 2013 року - скасувати. 
У задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Вердикт Фінанс” в цій частині - відмовити.
В іншій частині заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров