ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1981/22 Справа № 932/14324/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов  І. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року про відмову у забезпеченні позову 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
У подальшому позовні вимоги уточнювались: січень 2021 року, серпень 2021 року та у подальшому - 12 жовтня 2021 року. 
               16.09.2021 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 264/А серія та номер 772, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. та накладення арешту на Ѕ частину вказаного приміщення, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2021 року, серія та номер 3-775 виданий 08.09.2021 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори.
               Заява мотивована тим, що під час розгляду справи 13.09.2021 року позивачу стало відомо, що відповідачем ОСОБА_2 була продана Ѕ частина належного йому в цілому спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 . Вказаний продаж частини майна відбувся 08.09.2021 року. Дані відомості підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
               Позивач зазначала, що відповідачем ОСОБА_2 , незважаючи на те, що спірне майно знаходиться в судовому спорі з вересня 2019 року, вчинив дії з метою ускладнити та унеможливити виконання рішення суду на майбутнє, тому просила вжити заходів забезпечення позову для унеможливлення подальшого відчуження спірного майна та ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Ковальчук Д.Ю. прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача». 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що існує реальна загроза утруднення чи унеможливлення виконання можливого судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Проте, колегія суддів погодитися з такими висновками суду не може, з наступних підстав.
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (ч. 1 ст. 118 ЖК).
               На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний (службовий) ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч. 1 ст. 122 ЖК).
               Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
               Відповідно до ст.124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
               Особливість права користування службовим житлом на підставі ордера полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
               Звертаючись до суду першої інстанції із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що здійснений правочин, а саме договір купівлі-продажу № 264/А від 10.09.2019 року квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Пустовим С.В., за реєстром 772, необхідно визнати недійсним оскільки він порушує її права, як користувача спірним майном.
               Так, виходячи зі змісту оспорюваного договору - предметом купівлі-продажу є нежитлове приміщення № 12 в будинку АДРЕСА_1 . 
               Як вбачається із відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визначене у договорі майно не має статус квартири (а.с.64).
               Позивач зазначала, що квартира до якої вона вселилась на підставі ордеру, якою вона користується та має за спірною адресою державну реєстрацію не перебудовувалася і не змінювала свого цільового призначення та не був припинений її службовий статус (а.с.58,60).
               Виходячи зі змісту вказаного договору, відчужене на користь відповідача майно - визначено, як об'єкт приватизації у житловому будинку Літ.А-2 на першому поверсі нежитлове приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м. разом з ганком - літ.а.
               Натомість, відповідно до відомостей характеристики плану, ганок (літ.а) не входе до складу приміщення № 12, так як входе до складу загальної площі самого будинку № 18 та є його невід`ємною частиною. 
               Відповідно опису визначеного об`єкта визначеного у складі, загальна площі складає 20,7 м.2 без врахування ганка -літ. а. 
               Згідно відповідді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 13.02.2017 р. за № Л-115, відповідно довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації » Дніпропетровської обласної міської ради від 26.01.2016 року № 770 в інвентаризаційній справі за адресою : АДРЕСА_2 , а також містяться відомості про самочинне будівництво прибудови літ. А -1 та ганку літ. а, до нежитлового приміщення № 12, які підлягають узаконенню та введенню в експлуатацію. Відповідно до ст.7 Житлового кодексу Української PCP непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської ради. Житловим кодексом не передбачається надання громадянам нежитлових приміщень. Ураховуюче вищезазначене, немає і не було правових підстав для виключення нежитлового приміщення АДРЕСА_2 з числа службових.
               Письмовою відповіддю № Л-497 від 12.11.2014 року Дніпропетровської міської ради зазначено, що на підставі ст. 125 Житлового Кодексу України та п.35 даного Положення, позивача не може бути виселено із займаної службового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
               Позивачка зазначала, що за спірною адресою заходи технічної інвентаризації не проводилися, новий технічний паспорт не виготовлювався, як і не проводилася експертна грошова оцінка нерухомого майна. Спірне майно має статус службової, і на момент продажу, так і не була виведена зі статусу службового майна. Крім того, спірна квартира знаходилася на балансі державної установи Дніпровського міської ради, а оскаржуваний нею договір не містить інформації щодо наявної згоди на продаж відповідного органу.
Укладанням договору купівлі-продажу майна, порушуються її права, як особи, якій надано право проживання у спірному приміщенні. А вона дійсно проживає за спірною адресою та є зареєстрованою. 
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (частини сьома та восьма статті 158 ЦПК України).
Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Встановлено, що позивачка звернулась до суду першої інстанції із зазначеними позовними вимогами вперше у вересні 2019 року. 
Під час розгляду даної справи їй стало відомо, що 08.09.2021 року відповідачем ОСОБА_2 була відчужена частина спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.09.2021 року (а.с.88-89).        
        16.09.2021 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 264/А серія та номер 772, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. та накладення арешту на Ѕ частину вказаного приміщення, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2021 року, серія та номер 3-775 виданий 08.09.2021 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.62-63).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року, яка оскаржується, було відмовлено позивачці у задоволенні її заяви про забезпечення позову (а.с.72).

               Колегія суддів не приймає доводи відповідача ОСОБА_2 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивачка просить накласти арешт на 1/2 частину нежитлового приміщення, що належить ОСОБА_3 , який станом на день подання заяви про забезпечення позову не був стороною по цій справі та до нього не було пред`явлено жодних позовних вимог. 

       Судом апеляційної інстанції встановлено, що 12 жовтня 2021 року позивач звернулася до суду першої інстанції з уточненим позовом, зазначивши ОСОБА_3 у якості співвідповідача по даній справі (а.с.73, 74-77).

               Даний позов був прийнятий до розгляду судом першої інстанції, що не заперечувалось сторонами. Тобто, на теперішній час відповідачами у справі є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є співвласниками спірного майна.

Колегія суддів вважає, що враховуючи обставини справи, наявність вчинення дій відповідача ОСОБА_2 під час перебування справи на розгляді в суді, що виразились у відчуження частини спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення позову. 
               У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
               У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
        Доводи відповідача  ОСОБА_2 про те, що заявником обрано неналежний спосіб забезпечення позову, оскільки накладення арешту здійснюється саме на рухоме майно, а не на нерухоме майно, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані доводи зводяться до невірного розуміння вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 
               Оскільки, цей спір стосується, зокрема, майнових прав на спірне майно, вбачається, що накладення арешту на майно, що протягом розгляду справи спочатку належало одноособово відповідачу ОСОБА_2 на праві власності, а в подальшому в рівних частках, як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 , якого в подальшому було залучено до розгляду справи, про що подано уточнену позовну заяву, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
       Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а тому колегія суддів приходить до висновку, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
       При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Така правова позиція узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Крім того, враховуючи диспозитивність процесу, що позивачем заявлено саме такий вид забезпечення позову, сторони надавали пояснення, доводи, заперечення та докази саме в межах заявлених вимог, колегія не вважає за можливе змінювати обраний позивачем вид забезпечення позову. 
Крім того, у відповідності до ч.ч.1,7 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер. Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасників справи.
Колегія суддів зауважує, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питання скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, судова колегія, враховуючи розумність, обґрунтованість і адекватність вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, що такий захід спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, дійшла висновку, що заява  ОСОБА_1  про забезпечення позову  підлягає  задоволенню, а саме, шляхом накладення арешту  на Ѕ частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2  на підставі договору купівлі-продажу № 264/А серія та номер 772, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. та на Ѕ частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , що належить  ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2021 року, серія та номер 3-775 виданий 08.09.2021 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори. 

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року про відмову у забезпеченні позову - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.
Накласти арешт на Ѕ частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 264/А серія та номер 772, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. та накласти арешт на Ѕ частину у житловому будинку літ.А-2 на 1-му поверсі нежитлового приміщення № 12 (поз. 1,2) загальною площею 19,4 кв.м., ганок літ. а, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , що належить  ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2021 року, серія та номер 3-775 виданий 08.09.2021 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

       І.А. Єлізаренко