КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 374/117/20
номер провадження: 22-ц/824/2788/2022
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,
за участю секретаря - Осінчук Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2021 рокуу складі судді Потапенка А.В., у справі за позовом Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів до Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року Кагарлицька місцева прокуратура в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів звернулася до суду з позовом до Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року № 2711-61-05 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_1 » затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,05 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення Ржищівської міської ради ОСОБА_1 видано державний акт серії                 ЯЛ №422327 на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198. 
Прокурор зазначав, що вказане рішення Ржищівської міської ради є незаконним, оскільки  прийняте з порушенням вимоги ст.14 Конституції України, ст.12 ЗК України. Так, відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Б.Срезневського від                11 лютого 2020 року за № 02-08/403 встановлено, що поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198 розташований водний об`єкт - річка Дніпро, Канівське водосховище, яка має загальну площу водозбору 504000 км?, довжину 2201 км. Вказував, що відповідно до ст. 79 Водного кодексу України (далі - ВК України), річка Дніпро з його водосховищами належить до великих річок, а згідно зі ст.88 ВК України навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною               100 метрів. Зазначав, що аналізуючи схеми місця розташування та кадастрового плану спірної земельної ділянки, виготовлених сертифікованим інженером-землевпорядником                      ОСОБА_2 , встановлено, що вказана земельна ділянка накладається на землі водного фонду, а саме, на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Дніпро. Вказане також підтверджується інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198 знаходиться на відстані приблизно 70 метрів від урізу води Канівського водосховища річки Дніпро. Вказував, що зазначена  земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог ст.ст.4-6 ВК України, ст.58 ЗК України, із змісту яких вбачається, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об`єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об`єктом. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. 
Зазначав, що аналіз норм земельного законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Отже, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Вказував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду водного об`єкту загальнодержавного значення, а чинним законодавством не передбачено передачі у приватну власність земель водного фонду для індивідуального дачного будівництва, що, на думку прокурора, узгоджується із усталеною практикою суду касаційної інстанції. 
Позивач зазначав, що згідно чинного земельного законодавства, як на момент відведення у приватну власність відповідачу спірної земельної ділянки водного фонду, так і на даний час, розпорядником даної категорії земель є Ржищівська міська рада, яка не мала права передавати у приватну власність спірну земельну ділянки, яка належать до земель водного фонду для індивідуального дачного будівництва. Проте, Ржищівська міська рада всупереч вимогам ст.83 ЗК України незаконно розпорядилася землями водного фонду. Також позивач вказував, що у даному випадку порушений передбачений законом порядок передачі земельної ділянки в користування. Тому зважаючи на те, що державний акт на спірну земельну ділянку був зареєстрований, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання недійсним оспорюваного державного акту. 
Вказував, що право відповідача на спірну земельну ділянку виникло на підставі протиправного рішення органу місцевого самоврядування  та незаконного державного акту на право власності на земельну ділянку, що свідчить про те, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності протиправно поза волею власника. Зазначав, що територіальна громада міста Ржищів, як власник спірного майна, делегувала Ржищівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Прийняття Ржищівською міською радою Київської області рішення щодо розпорядження землею не у спосіб, передбачений законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, у зв`язку з чим прокурором подано вказаний позов в інтересах територіальної громади міста Ржищів, що, на думку прокурора, також відповідає усталеній  практиці суду касаційної інстанції. За таких обставин прокурор вважав, що у даному позові від імені держави в якості позивача визначено територіальну громаду міста Ржищів, поза волею якої спірна земельна ділянка вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні. Враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності, проте у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, прокурор у відповідності до вимог ч.4 cт.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.56 ЦПК України пред`явив вказаний позов в інтересах територіальної громади міста Ржищів. Крім того, на думку прокурора, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності у комунальну власність, безумовно становить суспільний інтерес і її подача не суперечить практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) застосування ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказував, що оскільки спірна земельна ділянка, віднесена рішенням Ржищівської міської ради до категорії земель із цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, належала до земель водного фонду, а тому фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, яку було безоплатно приватизовано ОСОБА_1 , що призвело до протиправного одержання вказаної земельної ділянки у власність. 
Щодо позовної давності прокурор посилався на положення ч.1 ст.261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вказував, що про порушення вимог земельного законодавства, прокуратурі стало відомо у лютому 2020 року за результатами опрацювання інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 03 лютого 2020 року за 18-10-0.410-1671/2-20. Вказана інформація стала підставою для звернення виконавчого комітету Ржищівської міської ради до Кагарлицької місцевої прокуратури для подальшого внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) (кримінальне провадження                           № 42020111190000010 від 07 лютого 2020 року). 
З урахуванням наведеного, прокурор просив: визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити цей строк; визнати недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року; визнати недійсним державний акт серії ЯЛ №422327 на право власності на земельну ділянку, площею 0,05 га, з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2021 року позовні вимоги Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів - задоволено частково.
Визнано недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року    №2711-61-05 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва  ОСОБА_1 », яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,05 га, для індивідуального дачного будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів - відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року №2711-61-05, відповідач    ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог прокурора у зв`язку зі спливом позовної давності, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального права та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюване рішення Ржищівської міської ради було прийняте 11 червня 2010 року, а прокурор звернувся до суду з позовом лише 15 травня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, а тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність відповідно до поданої ним заяви від 12 травня 2021 року.
Вказує, що прокурор у порушення вимог чинного законодавства звернувся до суду як представник інтересів Територіальної громади міста Ржищів, яка на день подачі позовної заяви не була створена та її не існувало, у тому числі, на час ухвалення судом рішення. Ржищівська міська територіальна громада була створена лише відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 715-р.
Зазначає, що суд не дав оцінки тому, що відповідно до інформаційних даних, що містяться на офіційному сайті Київської обласної прокуратури, Кагарлицька місцева прокуратура припинила свою діяльність з 15 березня 2021 року, а Обухівська окружна прокуратура Київської області не є окремою юридичною особою. Тобто суд ухвалив рішення на користь осіб, які не є позивачами у справі і в інтересах неіснуючої особи, що грубо суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства.
Вказує, що прокурором не доведено належними та достатніми доказами факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду.
У відзиві на апеляційну скаргу керівник Обухівської окружної прокуратури зазначає про відсутність підстав для застування наслідків спливу позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо інформування до 2020 року органом місцевого самоврядування законного власника/розпорядника спірної землі про розпорядження нею та оформлення на неї права приватної власності за відповідачем. Зазначає, що без проведення відповідної перевірки уповноваженим органом неможливо встановити факт незаконності відведення земель водного фонду у приватну власність для індивідуального дачного будівництва. Вказує, що матеріалами справи доведено, що Кагарлицькій місцевій прокуратурі стало відомо про допущені Ржищівською міською радою порушення при прийнятті оспорюваного рішення від 11 червня 2010 року № 27110-61-05 тільки після отримання інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від                  03 лютого 2020 року за № 18-10-0.410-1671/2-2, за результатами якої розпочато досудове розслідування. Зазначає, що твердження відповідача щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі територіальної громади міста Ржищів у суді не відповідають дійсності, оскільки вони суперечать вимогам ст.23 Закону України «Про прокуратуру», рішенням Конституційного Суду України та усталеній практиці Верховного Суду. Крім того, наявність у прокурора права на звернення до суду з позовом в інтересах держави вже була предметом оскарження у даній справі за наслідками повернення позовної заяви прокурору. Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у даній справі зроблено висновок про те, що прокурор правомірно у даному випадку звернувся до суду в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів. 
Зазначає, що доводи ОСОБА_1 про те, що позов до суду подано Кагарлицькою місцевою прокуратурою, а рішення ухвалено на користь Обухівської окружної прокуратури, не заслуговують на увагу. Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року  №113-ІХ, наказу Генерального прокурора від                      17 лютого 2021№ 39 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур, згідно якого утворено, зокрема, Обухівську окружну прокуратуру Київської області, сфера діяльності якої поширюється на територію Обухівського району Київської області. Також згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» у Київській області утворено Обухівський район (з адміністративним центром у місті Обухів) у складі територій Богуславської міської, Васильківської міської, Кагарлицької міської, Козинської селищної, Миронівської міської, Обухівської міської, Ржищівської міської, Української міської, Феодосіївської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.  За таких обставин, позовну заяву у даній справі подано в межах юрисдикції Обухівської окружної прокуратури Київської області.  Водночас згідно наказу Генерального прокурора від 17 лютого 2021 № 40 «Про день початку роботи окружних прокуратур» Обухівська окружна прокуратура Київської області розпочала діяльність з 15 березня 2021 року. Вказує, що Обухівська окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, діє без коду ЄДРПОУ, оскільки відноситься до штату Київської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909996). У той же час, керівники окружних прокуратур, їх перші заступники та заступники, відповідно до                  ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру», наділені правом подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства. Зазначає, що інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також є безпідставними. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідач Ржищівська міська рада Київської області не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної  скарги до апеляційного суду не направила. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_1 та представник Ржищівської міської ради Київської області  в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом шляхом надсилання судової повістки 24 травня 2022 року на їх офіційні електронні адреси, які того ж дня були доставлені (а.с.204-205, т.2).
Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.
За таких обставин,  ОСОБА_1 та Ржищівська міська рада Київської області вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку ОСОБА_1 та представника Ржищівської міської ради Київської області такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.   
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянкуне оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що          06 вересня 2010 року була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1 , для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1 . Технічна документація розроблена товариством з обмеженою «Ордината» на підставі рішення Ржищівської міської ради № 2480-58-05 від 26 березня 2010 року            (а.с.154-179, т.1).
Вказана технічна документація містить: вихідну земельно-кадастрову інформацію, пояснювальну записку, заяву замовника від 27 квітня 2020 року; рішення Ржищівської міської ради Київської області №2711-61-05 від 11 червня 2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва гр. ОСОБА_1 »; рішення Ржищівської міської ради Київської області № 2480-58-05 від 26 березня 2010 року  «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки»; витяг з додатку 1 до рішення Ржищівської міської ради № 2480-58-05 від 26 березня 2010 року; технічне завдання на виконання робіт від 27 квітня 2010 року; довідку відділу земельних ресурсів у місті  Ржищів Київської області № 100328/02-19 від 21 травня 2010 року; висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки від 21 травня 2010 року, наданий відділом земельних ресурсів у місті Ржищів Київської області; висновок про погодження технічної документації та про встановлені обмеження (обтяження) на використання земельної ділянки № 04-290 від 17 травня 2010 року, виданого відділом містобудування, архітектури «ЖКГ та роботи з ОСББ» Ржищівської міської ради; схему розміщення земельної ділянки; кадастровий план; каталог координат; акт встановлення та погодження межі земельної ділянки; копію паспорта та ідентифікаційного коду власника, ліцензію виконавців робіт; договір оренди земельної ділянки від 18 липня 2007 року.
Установлено, що відповідно до державного акту серії ЯЛ №422327, виданого та зареєстрованого у відділі Держкомзему у місті Ржищів Київської області 28 вересня 2010 ради, відповідач ОСОБА_1 на підставі рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року №2711-61-05є власником земельної ділянки площею 0,05 га, з цільовим призначенням для індивідуального будівництва, яка розташована в АДРЕСА_1   (а.с.180, т.1).
Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського №02-08/403 від 11 липня 2020 року, водний об`єкт, розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198, це природний водний об`єкт - річка Дніпро, Канівське водосховище. Річка Дніпро має загальну площу водозбору      504 000 км?, довжину 2 201 км. Зазначено, що відповідно до ст.79 ВК України, річка Дніпро з його водосховищами належить до великих річок. (а.с.181, т.1).
Згідно з приписами ст.88 ВК України навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 метрів.
Відповідно до схеми місця розташування земельної ділянки по АДРЕСА_2 , кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_1 та відомостей  вирахування площі земельної ділянки, виготовлених сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_2 , який має відповідні свідоцтва про підвищення кваліфікації, встановлено, що найбільша відстань від водного дзеркала до земельної ділянки складає 58,5 метрів, найменша відстань -  57,78 метрів, від річки Дніпро до земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.182 - 185, т.1).
Відповідно до інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/112 від 17 лютого 2020 року, згідно публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198 знаходиться на відстані приблизно 70 метрів від урізу води Канівського водосховища річки Дніпро. Відповідно до ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України нормативно прибережна захисна смуга повинна становити                   100 метрів від урізу води Канівського водосховища (р.Дніпро) (а.с.186, т.1).
Судом першої інстанції встановлено, що  07 лютого  2020 року виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області звернувся до Кагарлицької місцевої прокуратури із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення за ст.239-1, ст.367 КК України та за вказаною заявою порушено кримінальне провадження № 42020111190000010 від                    07 лютого 2020 року (а.с.187-191, 196, т.1).
22 січня 2020 року виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області звернувся із листом № 02-14/23 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з метою виявлення та усунення порушень земельного законодавства, просив провести перевірку законності використання земельної ділянки з кадастровим номером 3211300000:69:029:0198, площею 0,05 га, яка передана у власність ОСОБА_1 , та вжиття відповідних заходів для припинення правопорушення (а.с.192-193, т.1).
03 лютого 2020 року Головне управління Держгеокадастру  надало відповідь про те, що рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року прийнято з порушенням          ст.61 ЗК України (а.с.194-195, т.1).
Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 01 квітня 2020 року,  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки у АДРЕСА_2 , площею 0,05 га, цільове призначення - 07.03 для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 3211300000:69:029:0198 (а.с.197, т.1).
06 квітня 2020 року Кагарлицька місцева прокуратура звернулась до Ржищівської міської ради з вимогою про вжиття заходів щодо скасування рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року. 16 квітня 2020 року виконавчий комітет Ржищівської міської ради своїм листом № 02-09/645 повідомив Кагарлицьку місцеву прокуратуру про те, що кошти на сплату судових зборів не передбачено, а тому просили допомогти у вирішенні питання скасування в судовому порядку права власності на земельну ділянку, надану ОСОБА_1 (а.с.198, т.1).
Установлено, що відповідно до проекту відведення земельної ділянки на умовах довгострокової оренди строком на 49 років для будівництва дачного будинку ОСОБА_1 встановлено, що Ржищівським міським відділом «Центр ДЗК при ДКУ по земельних ресурсах» у 2004 році було виготовлено проект відведення земельної ділянки для будівництва, обслуговування дачного будинку ОСОБА_1 в адміністративних межах Ржищівської міської ради Київської області, кадастровий номер 3211300000:69:029:0198, площею 0,05 га. Проект містить документи: пояснювальну записку; рішення Ржищівської міської ради Київської області № 320-15-24 від 28 листопада 2003 року «Про попереднє погодження місця розташування земельної ділянки для дачного будівництва по АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_1 »; умови відведення земельної ділянки № 04-08-03 від 19 січня  2004 року; технічне завдання №8 від 15 січня 2004 року; викопіювання з чергового кадастрового плану; викопіювання зі схеми розташування кадастрових зон та кадастрових кварталів в місті Ржищів; погодження проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ; висновок про погодження проекту відведення №04-10-12 від 19 січня 2004 року  Ржищівського міського відділу земельних ресурсів; висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки № 4-654 від 26 жовтня 2004 року відділу містобудування та архітектури; висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки №2167 від 26 жовтня 2004 року Кагарлицької районної санепідемстанції; погодження проекту відведення земельної ділянки від 25 лютого 2005 року № 06-13/941 Державного управління екології та природних ресурсів в Київській області; погодження та висновок щодо погодження проекту відведення від 26 вересня 2003 року обласного центру з охорони пам`яток історії, археології та мистецтва; акт науково-археологічного обстеження земельної ділянки від 26 вересня 2003 року; висновок №04-08-02 від 19 січня 2004 року про наявні обмеження на використання земельної ділянки, що відводиться ОСОБА_1 для дачного будівництва, Ржищівського міського відділу земельних ресурсів; висновок № 4-650 від 25 жовтня 2004 року про наявні обмеження на використання земельної ділянки відділу містобудування та архітектури; кадастровий план; акт про погодження та встановлення в натурі (на місцевості) зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_1 ; довідку № 04-10-13 від 19 січня 2004 року; акт перевірки та прийомки виконаних робіт по складанню проекту відведення в довгострокову оренду земельної ділянки ОСОБА_1 ; рішення Ржищівської міської ради № 463-20-05 від   15 червня 2007 року «Про передачу в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 »; матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для дачного будівництва в АДРЕСА_2 ; договір № 456 від 22 жовтня 2004 року на створення (передачу) технічної документації; висновок державної землевпорядної експертизи від                     23 березня 2005 року №8а-14 (а.с.85-121, т.2).
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції відповідно до клопотання відповідача ОСОБА_1 було досліджено цивільну справу № 2-133/11 за позовом Кагарлицького міжрайонного прокурора в інтересах державного підприємства «Ржищівський лісгосп» до Ржищівської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про скасування рішення сесії міської ради та встановлено, що Кагарлицькою міжрайонною прокуратурою проведено перевірку та встановлено, що рішенням Ржищівської міської ради від 30 жовтня 2009 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки особі та передано вказану ділянку у власність цій особі з порушенням закону. Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 14 грудня 2011 року позовні вимоги Кагарлицького міжрайонного прокурора Київської області у цивільній справі                     №2-133/11 задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року №2711-61-05 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_1 », суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка належить до прибережної захисної смуги Канівського водосховища (річка Дніпро) та розташована на відстані менше 100 метрів, близько 58-70 метрів від урізу води, тому передання її у приватну власність за цільовим призначенням - для дачного будівництва, суперечить нормам ЗК України та ВК України. 
Вирішуючи питання про застосування позовної давності до позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року, суд першої інстанції зазначив, що згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване, тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність на вимогу про визнання недійсним оспорюваного рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року не поширюються. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Відповідно до положень ст.ст.13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно із ст.2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Статтею 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до ст.ст.19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання відповідно до ст.21 ЗК України недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
За змістом ст.4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Відповідно до п.п. а, б ч.1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.
Згідно з пунктом д) ч.4 ст.84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до ч.2-4 ст.59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що прибережні захисні смуги вздовж річок, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Згідно зі ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60-62 ЗК України та ст.ст.1, 88-90 ВК України.
Так, за змістом ст.60 ЗК України, ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Відповідно до ст.61 ЗК України, ст.89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434 ( який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
З огляду на викладені вище вимоги закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надана рішенням Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року  у власність ОСОБА_1 земельна ділянка загальною площею 0,05 га, кадастровий номер 3211300000:69:029:0198, яка розташована у АДРЕСА_2 ,  належить до прибережної захисної смуги Канівського водосховища (річка Дніпро) та розташована на відстані менше 100 метрів, близько 58-70 метрів від урізу води, відтак входить до прибережної захисної смуги.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст.59 ЗК України.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст.60 ЗК України, ст.88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Результат системного аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст.59 ЗК України, суперечить нормам ст.ст. 83, 84 цього Кодексу.
Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги 
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від                   15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження №14-317цс19), висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі                           № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30 травня 2018 року у справі                  № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від                       12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі                             № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)).
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача ОСОБА_1 в частині недоведеності того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель прибережної захисної смуги, тобто до земель водного фонду.
Установивши, що прокурором доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка, загальною площею 0,05 га, кадастровий номер: 3211300000:69:029:0198, яка розташована у АДРЕСА_2 , належить до прибережної захисної смуги Канівського водосховища (річка Дніпро) та розташована на відстані менше 100 метрів, близько 58-70 метрів від урізу води, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року, згідно з яким спірна земельна ділянка була передана у приватну власність відповідача ОСОБА_1 , оскільки передання її у приватну власність за цільовим призначенням - для дачного будівництва, суперечить нормам ЗК України та ВК України. 
При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що сторонами не заявлялись клопотання про проведення експертизи у порядку у ст.103 ЦПК України, а також до матеріалів справи не долучені висновки експерта, виконані на замовлення сторін відповідно до ст.106 ЦПК України.
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання відповідача ОСОБА_1 на матеріали технічної документації щодо відведення земельної ділянки на умовах довгострокової оренди строком на 49 років для будівництва дачного будинку ОСОБА_1 , оскільки ці обставини не впливають на оцінку обставин цієї справи, так як позивачем у даній справі оспорюється передача земельної ділянки саме у приватну власність, а не на умовах оренди.
Суд першої інстанції також вірно відхилив доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що прокурор звернувся із позовом в інтересах громади, хоча до прокуратури звертався виконавчий комітет Ржищівської міської ради, за їх безпідставністю, виходячи з такого.
Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 у даній справі №374/117/20 за позовом Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів звернулася до суду з позовом до Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, було встановлено, що Кагарлицька місцева прокуратура звернулась до суду з позовом після звернення до неї саме Ржищівської міської ради Київської області. Згідно висновків, викладених у постанові прокурора Кагарлицької місцевої прокуратури у даній справі визначено належним позивачем (а.с.103-106 т.1).
Згдіноч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до п.п. г) ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року, яким спірна земельна ділянка була передана у приватну власність відповідача ОСОБА_1 , як належного та ефективного способу захисту правомірного інтересу власника, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від                    15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, у п.82 якої вказано, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у ч. 2 ст. 59 ЗК України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішень № 10 і № 31 незаконними та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.
Також апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що задоволення вимог прокурора в частині визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради відповідає вимогам пропорційності та легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст.13, ч.7 ст.41, ч.1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст.14 Конституції України).
Такого правого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), а також у постанові від 11 вересня 2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124)).
Таким чином загальний інтерес у контролі за використанням зайнятої прибережною захисною смугою земельної ділянки за її цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає над приватним інтересом у заволодінні такою ділянкою у власність. Суд повинен встановити, чи забезпечує така перевага за обставин справи справедливий баланс між вказаними інтересами.
Отже, визнання недійсним оскаржуваного рішення Ржищівської міської ради не становить надмірного тягаря для кінцевого набувача. Суд першої інстанції правильно зазначив, що в ході рогляду справи не здобуто доказів того, що на спірній земельній ділянці споруджене нерухоме майно, і відповідачі не спростували доводів прокурора про те, що спірна ділянка використовується для паркування автомобілів. 
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував, що  кінцевий набувач має можливість повернути земельну ділянку територіальній громаді й отримати її в оренду для рекреаційних цілей, як це передбачають ч.4 ст.59 ЗК України та ч.3 ст. 85 ВК України, а також претендувати на відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна, від Ржищівської міської ради Київської області. Тому визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року №2711-61-05не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним уст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 у справі                                   № 469/1044/17 дійшла висновку, що навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту (пункти 122-126).
Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст.661 ЦК України, відповідно до ч.1 якої  у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)). 
За змістом ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю цих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.1 та ч.3 ст.22 ЦК України).
Тобто, законодавство України гарантує право заявити до Ржищівської міської ради Київської області позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачеві земельної ділянки внаслідок прийняття оскаржених рішень, а також у разі повернення цієї ділянки власникові. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами.
Отже, у даному випадку суд правильно зазначив про існування правового механізму компенсації за втручання у право мирного володіння ОСОБА_1 його майном.
По справі встановлено, що 14 травня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності на підставі ст.ст. 257, 261 ЦК України, у якій вказував, що оспорюване рішення Ржищівської міської ради, на підставі якого йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, було прийняте 11 червня 2010 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом про їх оскарження лише 15 травня 2020 року, тобто, з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові (а.с.215-217, т.1).
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
При цьому відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Водночас, судом першої інстанції вірно враховано, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), а також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 02 грудня 2020 у справі              №310/5980/13-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №487/10119/14-ц, від 07 квітня 2021 року  у справі №310/282/15, від 26 травня 2021 року у справі №330/1621/16-ц та від 21 липня 2021 року у справі №330/1378/18.
Отже, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на вимогу про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року строки позовної давності не поширюються, оскільки оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно не аналізував інші аргументи сторін щодо поважності пропуску строку позовної давності. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до інформаційних даних, що містяться на офіційному сайті Київської обласної прокуратури, Кагарлицька місцева прокуратура припинила свою діяльність з 15 березня 2021 року, а Обухівська окружна прокуратура Київської області не є окремою юридичною особою, тому відповідач вважає, що суд ухвалив рішення на користь прокурора, який не є стороною у справі, є необґрунтованими, виходячи з такого.
Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, та наказу Генерального прокурора від 17 лютого 2021№ 39 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур, згідно якого утворено, зокрема, Обухівську окружну прокуратуру Київської області, сфера діяльності якої поширюється на територію Обухівського району Київської області. 
Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» у Київській області утворено Обухівський район (з адміністративним центром у місті Обухів) у складі територій Богуславської міської, Васильківської міської, Кагарлицької міської, Козинської селищної, Миронівської міської, Обухівської міської, Ржищівської міської, Української міської, Феодосіївської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. 
Водночас згідно наказу Генерального прокурора від 17 лютого 2021 № 40 «Про день початку роботи окружних прокуратур» Обухівська окружна прокуратура Київської області розпочала діяльність з 15 березня 2021 року. 
При цьому, Обухівська окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, діє без коду ЄДРПОУ, оскільки відноситься до штату Київської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909996), а керівники окружних прокуратур, їх перші заступники та заступники, відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру», наділені правом подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства.
Таким чином, як на момент звернення до суду з указаним позовом (14 травня 2020 року), так і на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Ржищів діяв повноважний орган прокуратури.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.
З урахуванням того, що практично всі доводи апеляційної скарги, були предметом оцінки у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний  враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року №2711-61-05 є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 27 вересня 2021 рокув частині задоволення позовних вимог Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від                      11 червня 2010 року №2711-61-05 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва гр. ОСОБА_1 » -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий
 
Судді: