УХВАЛА

16 червня 2022 року 
м. Київ
справа № 460/11589/21
адміністративне провадження № К/990/13635/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі №460/11589/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду в якому просив:
1) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіді від 27 травня 2021 року № 501/795 на скарги позивача від 21 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяв від 24 вересня 2019 року, поданих згідно пунктів № 5, № 6 не у встановлений Законом України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі – Закон № 393/96), строк;
2) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіді від 27 травня 2021 року № 501/795 на скарги позивача від 21 серпня 2020 року без посилання на правову норму Закону № 393/96;
3) зобов`язати відповідача повторно розглянути скарги позивача від 21 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяв від 24 вересня 2019 року, поданих згідно пунктів № 5, № 6 із врахуванням норм Закону № 393/96;
4) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіді від 27 травня 2021 року № 501/793 на скарги позивача від 22 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяв від 24 вересня 2019 року, поданих згідно пунктів № 9, № 11 не у встановлений Законом № 393/96 строк;
5) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіді від 27 травня 2021 року № 501/793 на скарги позивача від 22 серпня 2020 року без посилання на правову норму Закону №393/96;
6) зобов`язати відповідача повторно розглянути скарги позивача від 21 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяв від 24 вересня 2019 року, поданих згідно пунктів № 9, № 11 із врахуванням норм Закону № 393/96;
7) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіді від 27 травня 2021 року № 501/794 на скарги позивача від 25 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяв від 24 вересня 2019 року, поданих згідно пунктів № 15, № 19 не у встановлений Законом № 393/96 строк;
8) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіді від 27 травня 2021 року № 501/794 на скарги позивача від 25 серпня 2020 року без посилання на правову норму Закону №393/96;
9) зобов`язати відповідача повторно розглянути скарги позивача від 25 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяв від 24 вересня 2019 року, поданих згідно пунктів № 15, № 19 із врахуванням норм Закону № 393/96;
10) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання встановленого законом строку надання відповіді на скаргу позивача від 21 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяви від 24 вересня 2019 року, поданої згідно пункту № 2, наданої згідно норм Закону № 393/96;
11) зобов`язати відповідача розглянути скаргу позивача від 21 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяви від 24 вересня 2019 року, поданої згідно пункту № 2 із врахуванням норм Закону № 393/96;
12) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання встановленого законом строку надання відповіді на скаргу позивача від 22 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяви від 24 вересня 2019 року, поданої згідно пункту № 12, наданої згідно норм Закону № 393/96;
13) зобов`язати відповідача розглянути скаргу позивача від 22 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяви від 24 вересня 2019 року поданої згідно пункту № 12 із врахуванням норм Закону № 393/96;
14) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання встановленого законом строку надання відповіді на скаргу позивача від 25 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяви від 24 вересня 2019 року, поданої згідно пункту № 17, наданої згідно норм Закону № 393/96;
15) зобов`язати відповідача розглянути скаргу позивача від 25 серпня 2020 року щодо не об`єктивного розгляду заяви від 24 вересня 2019 року, поданої згідно пункту № 17 із врахуванням норм Закону № 393/ 96;
16) визнати протиправними дії відповідача, щодо відмови відповіддю від 25 березня 2021 року № 501/422 в задоволенні пункту 2 запиту на інформацію позивача від 24 лютого 2021 року, наданого у відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі – Закон № 2939);
17) зобов`язати відповідача надати позивачу відповідь на пункт 2 запиту від 24 лютого 2021 року з урахуванням норм Закону № 2939;
18) визнати протиправними дії відповідача щодо надання відповіддю від 25 березня 2021 року № 501/422 неповної інформації на пункти 4, 5, 6, 7, 9 запиту позивача від 24 лютого 2021 року, наданого у відповідності до норм Закону № 2939;
19) визнати протиправними дії відповідача щодо надання недостовірної інформації на пункт 11 запиту позивача від 24 лютого 2021 року, наданого у відповідності до норм Закону № 2939;
20) зобов`язати відповідача надати відповідь на поставлені питання в пунктах 4, 5, 6, 7, 9, 11 запиту позивачу від 24 лютого 2021 року в повному обсязі у відповідності до норм Закону № 2939;
21) визнати протиправними дії відповідача щодо надання недостовірної інформації на пункт 1 запиту позивача від 22 квітня 2021 року наданого у відповідності до норм Закону № 2939;
22) зобов`язати відповідача надати відповідь на поставлене питання в пункті 1 запиту позивачу від 22 квітня 2021 року в повному обсязі у відповідності до норм Закону № 2939;
23) визнати протиправними дії відповідача які полягають у ненаданні позивачу належної відповіді на заяву від 05 лютого 2021 року, наданої у відповідності до норм Закону № 393/96;
24) зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 5 травня 2021 року із врахуванням норм Закону № 393/96;
25) визнати протиправними дії відповідача щодо надання неповної інформації на запит позивача від 18 травня 2021 року наданого у відповідності до норм Закону № 2939;
26) зобов`язати відповідача надати позивачу відповідь на запит від 18 травня 2021 року в повному обсязі з урахуванням норм Закону № 2939.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії відповідача при наданні позивачу неповної інформації на пункт 9 його запиту від 24 лютого 2021 року в частині не зазначення інформації щодо суми 1218 грн., яка підлягає індексуванню та яким чином сума з початку року визначена у розмірі 21821,21 грн.;
- зобов`язано відповідача надати відповідь на поставлені у пункті 9 його запиту від 24 лютого 2021 року в частині щодо суми 1218 грн, яка підлягає індексуванню та яким чином сума з початку року визначена у розмірі 21821,21 грн у повному обсязі у відповідності до вимог Закону № 2939. Визнано протиправними дії відповідача при наданні позивачу неповної інформації на пункт 1 його запиту від 18 травня 2021 року в частині ненадання довідки про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 31 травня 2022 року за допомогою засобів поштового зв`язку.
Скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.
Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Як на підставу звернення до Верховного Суду скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій невірно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, щодо не встановлення фактичних обставин, що мають значення для вірного вирішення справи, всупереч правовим висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 816/1346/16, від 19 березня 2019 року у справі № 800/369/17, від 25 червня 2019 року у справі № 9901/925/18, від 29 листопада 2019 року у справі № 807/178/18, від 02 квітня 2020 року у справі № 9901/22/20, від 27 квітня 2020 року у справі № 826/10264/17, від 18 січня 2021 року у справі № 9901/381/20, всупереч процесуальним нормам права судом нерозглянуті усі позовні вимоги, всупереч нормам матеріального права, зокрема частини другої статті 19, статті 34, статті 40 Конституції України, статті 15, статті 19, статті 20 №393/96-ВР, пункту 1 Указу Президента України від 7 лютого 2008 року №109/2008, пункту 4 розділу І Інструкції №735, пункту 5 розділу ІІ Інструкції №735, пунктів 1, 2, 6 розділу ІІІ Інструкції №735, статей 1, 3, 5, 14, 20, 23 Закону №2939-VІ.
Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судом апеляційної інстанції застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.
У цьому контексті Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин і відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Проте, оскаржуючи судові рішення з підстав пункту 1 статті 328 КАС України, скаржник не указав висновки судів, які суперечать позиціям Верховного Суду.
Отже, наведені обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Натомість аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою  статті 328 КАС України.

Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас, пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
У свою чергу, за змістом п. 2 ч. 6  ст. 12 КАС України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Згідно ч. 4  ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Дослідивши встановлені судами першої й апеляційної інстанцій обставини справи, вивчивши викладені у касаційній скарзі доводи й обґрунтування, з`ясувавши характер спірних правовідносин та предмет спору, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності.
Отже, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа № 460/11589/21 була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності  обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Однак, у касаційній скарзі відсутнє будь-яке посилання скаржника на передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки із зазначенням, одночасно, належного їх обґрунтування у поєднанні з обставинами справи. 

За таких обставин, оскільки пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачає можливість перегляду, в якості винятку, судових рішень, що не підлягають касаційному оскарженню судом касаційної інстанції лише у разі, якщо скаржником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї правової норми, відповідачем таких винятків не зазначено, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Одночасно, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.
Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначати підстави касаційного оскарження. Цей обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України).
З урахуванням змін до  КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів  статті 44 КАС України  учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої  статті 332 КАС України  касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі №460/11589/21.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі №460/11589/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій повернути особі, яка її подала.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….
Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду