ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12507/19                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Келеберда В.І.
                                                                                  Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 травня 2022 року                                                                                         м. Київ
               Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                            Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Грибан І.О.
Лічевецького І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від  13 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просив визнати протиправною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне на суму 6978,18 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від  13 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне на суму 6978,18 грн. 
Не погодившись з рішенням суду, Головне управління ДПС у місті Києві, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України звернулося з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким закрити провадження у зв`язку з відсутністю заборгованості позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що станом на момент винесення вимоги відповідно до інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу, у платника податків ОСОБА_1 обліковувався податковий борг у сумі 6978,18 грн. по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), який виник у зв`язку з несплатою єдиного внеску.
13 квітня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС України просить замінити відповідача його правонаступником.
З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Згідно статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 р. № 227 (зі змінами), Державна податкова служба України видала наказ від 30.09.2020 р. № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Наказ № 529), яким наказано утворити як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком, а Департаменту правової роботи - подати державному реєстратору документи для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідної інформації про утворення територіальних органів Державної податкової служби як її відокремлених підрозділів.
У відповідності до Наказу Державної податкової служби України від 24.12.2020 року № 755, розпочато з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893.
Отже, з 01 січня 2021 року відбулося фактичне адміністративне правонаступництво, оскільки, саме норми адміністративного права врегулювали умови та порядок передання адміністративної компетенції від ліквідованого Головного управління ДПС у м. Києві, як юридичної особи публічного права, до Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ 44116011).
Враховуючи викладене, наявні правові підстави для заміни відповідача в порядку процесуального правонаступництва, а саме: з Головного управління ДПС у м. Києві на Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ 44116011).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,   ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у м. Києві (ДПІ в Оболонському районі), як фізична особа-підприємець з 15.10.2002, та з 01.01.2012 по теперішній час застосовує спрощену систему оподаткування. По коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), відбуваються щоквартальні нарахування позивачу єдиного внеску, як фізичній особі-підприємцю, що перебуває на спрощеній системі оподаткування.
17 травня 2019 року ОСОБА_1 отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 6978,18 грн.
Позивач вважає, що на момент формування оскаржуваної вимоги, так і на день звернення до суду з позовом, в нього немає відповідного боргу.
Натомість,  відповідач стверджує, що станом на 29.07.2019, в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000, обліковується недоїмка в сумі 6978,18 грн., так як сплата по єдиному внеску за період з І кварталу 2017 року по II квартал 2019 року була здійснена не в повному обсязі.
Не погоджуючись із вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами пункту 2 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний; своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.
Положеннями пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В силу ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Згідно частини 2 статті 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частини 12 статті 9 Закону № 2464-VI, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Положеннями ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 затверджена Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція №449).
Згідно пункту 1 розділу І вказаної Інструкції, ця Інструкція визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.
Відповідно до п.п. 1-2 розділу VI Інструкції №449, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
В силу абз. 1 п. 3 розділу VI Інструкції №449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкції.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у м. Києві (ДПІ в Оболонському районі), як фізична особа-підприємець з 15 жовтня 2002 року. Позивач з 01 січня 2012 року по теперішній час застосовує спрощену систему оподаткування.
Головним управлінням ДФС в м. Києві винесено щодо ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-221392-17 від 08.05.2019 щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне на суму 6978,18 грн. 
Так, апелянт вказує, що станом на момент винесення вимоги відповідно до інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу, у платника податків ОСОБА_1 обліковувався податковий борг у сумі 6978,18 грн. по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), який виник у зв`язку з несплатою єдиного внеску.
Водночас, згідно матеріалів справи, позивач наголошує на тому, що в нього відсутній борг, так як ним сплачено за всі періоди єдиний внесок у встановленому законодавством розмірі. 
На підтвердження чого, ОСОБА_1 надано до позовної заяви платіжні документи про сплату відповідного збору, зокрема, меморіальні ордери: від 19.01.2018 на суму 2112,00 грн. (єдиний внесок за 4 квартал 2017 року); від 17.04.2018 на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 1 квартал 2018 року); від 20.07.2018 на суму 2457,18 грн. на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 2 квартал 2018 року); від 03.11.2018 на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 3 квартал 2018 року); від 20.01.2019 на суму 2457,18 грн. (єдиний внесок за 4 квартал 2018 року) та виписку по особовому рахунку № НОМЕР_1 за 19.04.2019 на суму 2754,18 грн. (єдиний внесок за 1 квартал 2019 року) (а.с. 14-19).
Крім того, позивач зазначає, податковим органом не надано розрахунків та підстав виникнення боргу за оскаржуваною вимогою.
Приписи глави 5 КАС України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.
Поняття доказів визначено положеннями статті 72 КАС України, згідно якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статі 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 10 лютого 2022 року у справі № 480/4716/20, від 15 грудня 2021 року у справі № 640/265/20, від 10 грудня 2019 року у справі №826/11422/16 зазначив наступне: «...виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього Кодекс адміністративного судочинства України покладає на суд обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи. У тому числі, щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, на скільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи».
Матеріли справи свідчать, що з метою офіційного з`ясування обставин справи суд першої інстанції ухвалою від 01 червня 2020 року зобов`язав Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві надати суду: розрахунок податкової вимоги № Ф-221392-17 від 12.11.2018 року; розрахунок податкової вимоги № Ф-221392-17 від 08.05.2019 року.
Однак, у повному обсязі вимоги ухвали суду відповідач не виконав, адже надані роздруківки внутрішньої системи комп`ютерного обліку, містять інформацію про операції позивача в 2020 році і не дають відповіді на питання з приводу операцій в 2018 та 2019 роках.
Колегія суддів звертає увагу на те, що, в силу вимог частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Крім того, відповідач під час розгляду справи не навів пояснень щодо наданих позивачем платіжних документів, що підтверджують своєчасну сплату відповідних платежів та виключають можливість існування недоїмки.
Апеляційна скарга Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, також, не містить доводів та доказів на спростування вищевказаних обставин.
З огляду на зазначене, враховуючи заперечення ОСОБА_1 наявності у нього податкового боргу зі сплати єдиного внеску, беручи до уваги надання позивачем відповідних доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено суду наявність у позивача боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску, на підставі чого було і було сформовано оскаржувану у даній справі вимогу, на противагу чому, доводи та обґрунтування позовної заяви знайшли своє підтвердження, у частині надання платіжних доручень по сплаті єдиного внеску самостійно та у передбачені законодавством строки, відсутність рішення по скарзі позивача по попередній вимозі, ненадання чітких та деталізованих розрахунків щодо періоду та підстав виникнення такого боргу.
Таким чином, доводи апелянта про те, що станом на момент винесення вимоги відповідно до інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу, у платника податків ОСОБА_1 обліковувався податковий борг у сумі 6978,18 грн., колегія суддів вважає необгрунтованими.
Щодо посилання апелянта на те, що станом на 11.06.2020 в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по коду платежу 14040001 заборгованість не обліковується, слід зазначити наступне.
Так, у наданих суду першої інстанції поясненнях від 02.07.2020 ОСОБА_1 вказав на те, що добровільна сплата за оскаржуваною податковою вимогою не позбавляє права на її оскарження та вирішення питання щодо правомірності оскаржуваної податкової вимоги, оскільки, податкова вимога не скасована, а відкликана, як примусовий документ, який підлягає подальшому виконанню. 
Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції,  ці поняття не є тотожними, що підтверджується положеннями ст. 60 ПК України. Так, скасування податкової вимоги є наслідком визнання її неправомірною.
Враховуючи викладене, посилання апелянта на відсутність в інтегрованій картці позивача заборгованості по коду платежу 14040001, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, є необгрунтованим.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3  ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315,  316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

   Суддя-доповідач                                                                         Вівдиченко Т.Р.
          
   Судді                                                                                            Грибан І.О.

                                                                                                    Лічевецький І.О.