П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/24473/21	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
          Дата і місце ухвалення 08.02.2022р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого – судді :  Бойка А.В.,
                          суддів:  Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 р. у справі №420/24473/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” про    визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України   «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   від 22 жовтня 1993 року №3351-XXII, тривалістю 14 календарних днів, за 2014 рік;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України   «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   від 22 жовтня 1993 року № 3351-XXII, тривалістю 14 календарних днів, за 2014 рік.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 р., ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки безпосередню участь в антитерористичній операції він приймав з жовтня 2014 року, у зв`язку з чим за 2014 рік він також має право на компенсацію невикористаної додаткової відпустки, як учасник бойових дій.
З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позов. 
У відзиві на апеляційну скаргу Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” зазначив, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 10.08.2011 по 06.03.2015 року проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса) на посаді старшого викладача - начальника служби радіаційного, хімічного, біологічного захисту та екологічної безпеки кафедри тактики факультету високомобільних десантних військ та розвідки. 
Відповідно до довідки про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України №1/143/97 від 26.11.2014 року   позивач у період з 30 жовтня по 19 листопада 2014 року безпосередню брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районах антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Наказом начальника Інституту ВМС НУ «Одеська морська академія» (по стройовій частині) від 08.07.2020 року №131 його звільнено з військової служби в запас з 02 серпня 2020 року, у зв`язку із закінченням строку контракту.
При звільненні, ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за додаткову оплачувану відпустку строком 14 календарних днів, як учаснику бойових дій, передбачену п.12 ст.12 Закону України   «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   від 22 жовтня 1993 року №3351-XXII, тривалістю 84 календарних днів (за період з 2015 року по 2020 рік включно).
На думку позивача Інститут ВМС НУ «Одеська морська академія» безпідставно не виплатив йому компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2014 рік, як учаснику бойових дій, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право на додаткову відпустку, як учасник бойових дій позивач набув лише в 2015 році, підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2014 рік, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України   «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   від 22 жовтня 1993 року №3351-XXII, тривалістю 14 календарних днів, відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1   ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ   (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Як зазначено у   ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII   (надалі   Закон № 2011-XII), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в   Конституції України   та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені   законом   пільги, гарантії та компенсації.
Правовий статус ветеранів війни визначає   Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII   (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до   ст.4 Закону №3551-XII   ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Учасники бойових дій згідно зі   ст. 5 Закону №3551-XII   є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Учасниками бойових дій, визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів (п. 19 ч. 1   ст. 6 Закону №3551-XII).
Відповідно до п.5 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №413   (у редакції, чинній на час розгляду питання щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій) (надалі- Порядок №413), рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - міжвідомча комісія), яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції із включенням до її складу фахівців Міноборони, МВС, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, військових формувань. До складу міжвідомчої комісії можуть включатися фахівці інших державних органів та представники громадських організацій.
Пунктом 9 Порядку №413 передбачено, що посвідчення учасника бойових дій і нагрудний знак особам, яким надано статус учасника бойових дій, видаються органами Міноборони, МВС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, а також органами соціального захисту населення за місцем їх реєстрації.
Відповідно до 2 Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 року №302 , (у редакції, чинній на час видачі позивачу посвідчення учасника бойових дій) (далі   Порядок №302), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність   Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність   Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно з п. 7 Порядку №302, "Посвідчення учасника бойових дій" і нагрудний знак видаються органами Міноборони, МВС, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПтС, Управління державної охорони, ДПС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужбою за місцем реєстрації ветерана.
Отже, з урахуванням зазначеного, статус учасника бойових дій встановлюється рішенням міжвідомчої комісії, на підставі якого видається відповідне посвідчення учасника бойових дій.
Як встановлено судом, рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій ОСОБА_1 встановлено статус учасника бойових дій та 22 жовтня 2015 року Управлінням особового складу штабу Командування Сухопутних військ видано безтермінове посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , в якому зазначено, що позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни   учасників бойових дій.
Таким чином, позивач набув статусу учасника бойових дій у 2015 році  на підставі рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій.
Відповідно до п. 12 ч. 1   ст. 12 Закону №3551-XII, учасникам бойових дій надаються пільги у використанні чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
В свою чергу,   статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР   (далі   Закон №504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі   ст. 16-2 Закону №504/96-ВР,   учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8   статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до   Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі, якщо   Законом України «Про відпустки»   або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Отже, з аналізу наведених норм слідує, що категорія осіб, якою у даному випадку є військовослужбовці (учасники бойових дій) та відповідно до яких відноситься і позивач, мали право на отримання додаткової відпустки тривалістю 14 календарних днів під час проходження служби, оскільки додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, що гарантована державою для учасників бойових дій.
Згідно з абз.3 п. 14   ст. 10-1 Закону № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі, за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР   та пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Разом з цим, суд зазначає, що   Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015 року № 426-XІІІ, який набрав чинності 06.06.2015 року (далі - Закон № 426-XІІІ) внесено зміни, зокрема, у   Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме:   у пункті 12 статті 12 та пункті 17 статті 13 слова «одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік» замінено словами «одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік».
Суд зауважує на тому, що редакція п. 12 ч. 1   ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   зазнала змін саме в частині збереження грошового забезпечення, і положення щодо пільг учасникам бойових дій, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки саме із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік, які   були внесені   Законом № 426-VIII від 14.05.2015, а до цього часу передбачалось одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
З огляду на зазначене, ураховуючи положення   ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, колегія суддів вважає, що позивач не має права на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів за 2014 рік, а отже і відповідної компенсації за невикористану у 2014 році відпустку, оскільки право позивача на додатку відпустку як учасника бойових дій із збереженням заробітної плати виникло у нього, лише в 2015 році, а саме, з 06.06.2015 року   - з моменту набрання чинності   Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015 року № 426-XІІІ.
Таким чином, суд першої інстанції суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України   «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   від 22 жовтня 1993 року №3351-XXII, тривалістю 14 календарних днів, за 2014 рік, та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2014 рік.
Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 р. - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5   статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Судді:                                                                                           А.Г. Федусик

                                                                                                    О.А. Шевчук