ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/287/18	Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А. 	
Провадження № 22-ц/817/10/22 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Костів О. З., Парандюк Т. С., 
з участю секретаря - Дідух М.Є. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №594/287/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ухваленого суддею Губіш О.А., - 
                                        ВСТАНОВИВ:         
       У березні 2018 року ОСОБА_1 , інтереси якої представляв за довіреністю ОСОБА_5 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
       В обґрунтування вимог посилалась на те, що згідно із заповітом від 08.02.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №8, посвідченого Ниврянською сільською радою Борщівського району, ОСОБА_6 , її бабуся, заповіла їй все своє майно. Однак, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявилось, що, 09.07.2008 року ОСОБА_6 склала новий заповіт, зареєстрований в реєстрі за №275, посвідчений Ниврянською сільською радою Борщівського району, за яким усе належне майно та майнові права ОСОБА_6 заповіла відповідачці ОСОБА_7 . На підставі даного заповіту ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2011 року. Позивачка вказувала, що заповіт від 09.07.2008 року ОСОБА_6 не підписувала, а тому він не породжує будь-яких правових наслідків. 
       Позивачка зазначала, що як один із доказів на підтвердження заявлених позовних вимог буде слугувати висновок експерта, проведений за результатами судово-почеркознавчої експертизи, який дасть відповідь на запитання чи підписувала ОСОБА_6 спірний заповіт на ОСОБА_4 , а тому просила задовольнити клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи.         Позивачка у позовній заяві від 11.04.2018 року просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2011 року за №1299 на земельну ділянку площею 1,06 га, що розташована на території Ниврянської сільської ради Борщівського району, цільове призначення — для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_6 (а.с.24-31 т.1)
       Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_8 , інтереси якої представляв ОСОБА_5 за довіреністю, просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обгрунтування вимог вказує, що суд безпідставно відмовив у клопотанні про проведення судово-почеркознавчої експертизи та не виніс жодної ухвали з приводу заявлених клопотань про її призначення.
       Зазначає, що заповіт від 09.07.2008 року було складено під впливом обману, ОСОБА_6 не мала наміру залишати все своє майно відповідачці ОСОБА_9 , а мала намір укласти договір довічного утримання, відмінний від заповіту .
       Щодо посилання суду на пропуск строку позовної давності, то вони є безпідставними та суперечливими. У своїй заяві про поновлення строків позовної давності, вона просила суд поновити такі строки, мотивуючи, що внаслідок скрутного матеріального становища не могла скористатись кваліфікованою допомогою фахівця в галузі права. Акцент вона ставила на скрутне матеріальне становище, однак судом дана обставина не досліджувалась.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення Борщівського районного суду від 11 серпня 2020 року залишити без змін та апеляційний розгляд справи проводити у відсутності сторони відповідачки. Вказує на те, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась з різними позовами щодо спірного заповіту. Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заповіт ОСОБА_6 від 9 липня 2008 року був складений особою, яка мала на це право, з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, тому не може бути визнаний нікчемним. Попередніми рішеннями судів суду встановлено факти, які не потребують доказування у даній справі. 
       Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у поновленні строку на звернення до суду. Рішенням суду від 18.07.2017 року встановлено, що в минулому позивачка неодноразово через своїх представників зверталась до суду з приводу визнання укладеного на його користь заповіту недійсним. ЇЇ посилання на ту обставину, що вона не мала змоги скористатись допомогою фахівця в галузі права не відповідає дійсності, оскільки вона належним чином не довела обставин, які б підтверджували той факт, що з жовтня 2011 року вона хворіла та не змогла звернутись до суду. 
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у справі ретроспективну судово-почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено. 
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 3 вересня 2021 року відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду. 
       2 вересня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява представника відповідачки адвоката Когута О.В. про те, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
        Про факт смерті позивачки судом отримане підтвердження у вигляді актового запису Гадяцького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Суми від 16 лютого 2021 року про смерть ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року зупинено провадження у справі №594/287/18 до вступу у справу правонаступника ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року відновлено апеляційне провадження у цивільній справі 594/287/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
       Залучено до участі у справі спадкоємців позивачки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як правонаступників позивачки ОСОБА_1 , які прийняли спадщину після її смерті, що стверджується даними приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу О.Б.Остранициної від 21.01.2022 року згідно із матеріалами спадкової справи №8/2021 від 14.06.2021 року.
       У судове засідання апеляційного суду учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи з метою особистої участі їх представників у судовому засіданні не подали. Під час оповіщення відповідальними працівниками суду про розгляд справи телефоном правонаступниця позивачки ОСОБА_3 повідомила, що ні вона особисто, ні її брат ОСОБА_2 не мають жодних претензій до відповідачки щодо спірного заповіту. 
       Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за відсутності учасників справи. 
       Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.        
       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Із матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2008 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно, та все те, що ще буде належати їй на час смерті, а також належні їй майнові права та обов`язки на час смерті заповіла відповідачці ОСОБА_4 . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Ниврянської сільської ради Борщівського району Тернопільської області Романюк А.Ф., зареєстровано в реєстрі № 275.

        ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла. 
       Після смерті ОСОБА_6 відповідачка ОСОБА_4 , у визначеному законом порядку, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2011 року за № 1299, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори. Спадщина на яку видане це свідоцтво складається із права на майновий пай, що знаходиться у колективній власності с/с “Збруч” та належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії НОМЕР_1 , виданого Ниврянською сільською радою Борщівського району.
       Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2011 року у справі №2-461/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 05 січня 2012 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Ниврянська сільська рада про визнання заповіту недійсним, поновлення строку на прийняття спадщини відмовлено.
       Рішенням цього ж суду від 18 липня 2017 року у справі №594/72/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_5 , до ОСОБА_4 про визнання заповіту дійсним, визнання заповіту нікчемним відмовлено.
       Рішенням суду від 18 липня 2017 року встановлено, що заповіт, складений ОСОБА_6 09 липня 2008 року, був складений особою, яка мала на це право, з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, у зв`язку з чим у визнанні такого заповіту нікчемним було відмовлено.
       Отже, обставини з приводу складання спірного заповіту та його дійсності були предметом розгляду судів різних інстанції починаючи з 2011 року.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_4 мала право на спадкування після смерті ОСОБА_6 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 2011 року за № 1299, видане державним нотаріусом Борщівської районної державної нотаріальної контори після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , отримано згідно закону. Доказів, які б спростовували вказані факти стороною позивача надано не було та не здобуто в ході судового розгляду. При цьому прийшов до висновку про відмову у поновленні строку для звернення до суду . 
       Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
       Відповідно до п. 1 та 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним.
       За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
       Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
       Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернуться до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
       Згідно з частиною першою статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
       Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначено статтею 67 Закону України «Про нотаріат», а видача свідоцтва про право на спадщину за законом - статтею 68 Закону України «Про нотаріат».
       Згідно до п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.
       Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
       Як вбачається з матеріалів справи, а саме, рішення Борщівського районного суду від 18 липня 2017 року, в минулому позивач неодноразово, через своїх представників, зверталася до суду з приводу визнання заповіту укладеного ОСОБА_6 09.07.2008р. на користь ОСОБА_4 то удаваним, то недійсним, крім того, щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які мали місце в період з 7 липня 2011 року. 
       В абзаці 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.
       Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
       Позивачка, обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилалась на те, що відповідачка на незаконних підставах набула право власності на майно померлої ОСОБА_6 , оскільки заповіт від 09.07.2008 року ОСОБА_6 не підписувала, а тому він не породжує будь-яких правових наслідків. Позивачка зазначала, що як один із доказів на підтвердження заявлених позовних вимог буде слугувати висновок експерта, проведений за результатами судово-почеркознавчої експертизи, який дасть відповідь на запитання чи підписувала ОСОБА_6 спірний заповіт на ОСОБА_4 , а тому просила задовольнити клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи.
       Під час розгляду справи представник позивачки ОСОБА_5 неодноразово заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для з`ясування питання чи виконаний підпис у заповіті від 09.07.2008 року ОСОБА_6 чи іншою особою. Зокрема, таке клопотання було заявлене до уточненої позовної заяви 06.04.2018 року; а також клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи були заявлені представниками позивачки 16.05.2018 року; 21.07.2018 року; 16.08.2018 року; 26.11.2018 року; 12.03.2019 року; 07.05.2020 року; 26.05.2020 року; 14.07.2020 року; 11.08.2020 року. 
       Однак, судово-почеркознавча експертиза в суді першої інстанції, на порушення вимог цивільно-процесуального права, зокрема ст.103 ЦПК України, призначена не була.
       Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у справі ретроспективну судово-почеркознавчу експертизу. Перед експертом поставлено питання: Чи виконано підпис у заповіті від 09.07.2008 року, зареєстрованому в реєстрі за №275, посвідченому Ниврянською сільською радою Борщівського району Тернопільської області від імені ОСОБА_6 , самою ОСОБА_6 , чи іншою особою.
       Вказана експертиза була призначена в суді апеляційної інстанції з метою урівноваження процесуальних прав позивачки, а також у зв`язку із необхідністю з`ясування обставин, які мають значення для справи, оскільки необхідні спеціальні знання в іншій сфері, ніж право, без яких встановити відповідні обставини — ідентифікацію підпису ОСОБА_6 у заповіті від 09.07.2008 року, неможливо.
       Відповідно до висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ судової почеркознавчої експертизи від 18.08.2021 року встановити, ким — самою ОСОБА_6 чи іншою особою виконано підписи у двох примірниках заповіту від 09.07.2008 року, зареєстрованому в реєстрі за №275, посвідченому Ниврянською сільською радою Борщівського району, не видалось можливим.
       Відповідно до висновку експерта (арк.6 абз.3) при порівнянні підписів у двох примірниках заповіту та із зразками підписів ОСОБА_6 встановлено збіги за такими графічними ознаками як транскрипція, темп виконання, розмір, переважна форма та напрям рухів, розгін, натиск. Збіги встановлено також за окремими графічними ознаками, які показано у таблиці ілюстрації до висновку, ілюстрація № 8, № 12.
       Разом з тим встановлено розбіжності досліджених підписів та зразків за такими загальними графічними ознаками як координація рухів , нахил (арк.7 абз.1)
       Виявити більшу кількість збіжних чи розбіжних ознак не вдалося з огляду на малу кількість зразків, котра не дає можливості встановити межі варіативності підписів ОСОБА_6 . Крім цього, розрив у часі між термінами виконання зразків та досліджуваних підписів становить 6 років (доволі значний, зважаючи на вік виконавця), а за цей час графічні ознаки могли змінитись (зокрема, внаслідок погіршення загального фізичного стану, загострення хронічних хвороб, отриманих травм тощо). Тому експерт не міг прийти до висновку про те, чим зумовлені розбіжності - виконанням досліджуваних підписів самою ОСОБА_6 під впливом якихось збігаючих факторів, ймовірніше за все природнього характеру (до яких, зокрема, відноситься старечий чи похилий вік виконавця, його хворобливий стан, що випливав на письмово-рухові функції організму тощо) чи виконання цих підписів іншою особою з наслідуванням справжнім підписам ОСОБА_6 (в арк.7 абз. 6).
       Відповідно до вимог ч.ч.1,5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК).
       З урахуванням наведеного, в матеріалах справи відсутні докази, що заповіт ОСОБА_6 , складений 09.07.2008 року на відповідачку ОСОБА_4 є таким, що не відповідає внутрішній волі спадкодавця, яка заповіту не підписувала. Позивачкою наведені обставини не доведені і такі обставини не встановлені судами.
       Отже, висновок суду про відмову у задоволенні позову по суті вимог є правильним з урахуванням мотивів такої відмови в редакції даної постанови апеляційного суду.
       Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для поновлення позивачці строку на звернення до суду, про що остання просила, посилаючись на неможливість звернутися до фахівця в галузі права та хворобу. Суд вважав, що оскільки позивачка з 07 липня 2011 року зверталася неодноразово через своїх представників, які є адвокатами, із різними позовами про визнання спірного заповіту ОСОБА_6 удаваним, недійсним, визнання недійсним свідоцтва про спадщину за заповітом, то доводи ОСОБА_1 , що вона не мала можливості скористатись допомогою фахівця в галузі права не відповідають дійсності. А також, що позивачка не навела та належним чином не довела обставини, які б стверджували факт, що з жовтня 2011 року вона хворіла, а тому нею пропущено позовну давність, що є окремою підставою відмови у задоволенні позовних вимог.
       Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про необхідність відмови в задоволені позову як по суті позовних вимог, так і за пропуском строку позовної давності.
       Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
       Правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.
       Встановивши, що право позивачки не порушене та відмовляючи їй в задоволені позову по суті вимог, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і відмовив у задоволенні позову як за безпідставністю позовних вимог і порушеного права позивачки, так і за спливом строку позовної давності. 
       Відповідно до вимог п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення - виключення з мотивувальної частини посилання на відмову в задоволені позову у зв`язку із відсутністю підстав для поновлення позивачці строку для звернення до суду. У решті - мотивувальну частину рішення суду викласти в редакції даної постанови апеляційного суду.
       Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат відсутні, а тому витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на учасників справи в межах сум ними понесених.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року змінити.
Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропущення позивачкою ОСОБА_1 строку звернення до суду як на підставу відмови в задоволенні її позову до ОСОБА_4 , третя особа Борщівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У решті - мотивувальну частину рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року викласти в редакції даної постанови.        
       Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на учасників справи в межах сум ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 травня 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.
Судді: Парандюк Т.С.
Костів О.З.