Номер провадження: 22-ц/813/3873/22 
Справа № 493/1745/20
Головуючий у першій інстанції Тітова  Т. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення авансу,

                        В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення авансу – 1000 доларів США.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між нею та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю позивачем у відповідачки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 за ціною 15 000 доларів США.
27.09.2020 року, у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_1 отримала від неї грошові кошти у сумі 1 000 доларів США в якості авансу, про що остання склала розписку, оригінал якої знаходиться у позивача.
Кошти на будинок позивачка планувала отримати наступним чином: частину коштів повинні були надати її батьки (5 000 доларів США), частину позичити друзі (5 000 доларів США), а решту планувала отримати в кредит.
Однак, так сталося, що і друзі і банк відмовились надати позивачці у позику кошти, що позбавляє її можливості укласти з відповідачем договір купівлі-продажу будинку. 
Про вказані обставини вона повідомила відповідачку та попросила повернути їй авансовий внесок у сумі 1 000 доларів США, однак ОСОБА_1 відмовилася повертати отримані нею кошти, мотивуючи тим, що передані позивачем кошти є не авансом, а завдатком, які не підлягають поверненню. 
Однак, позивачка зазначає, що між нею та відповідачкою не було укладено ні попереднього ні основного договору купівлі-продажу, а відтак передані нею кошти є авансом, який підлягає поверненню незалежно від причин неукладення угоди купівлі-продажу будинку. 
Намагаючись вирішити дане питання у позасудовому порядку, позивачка зверталася до відповідача із письмовою вимогою про повернення авансу, від отримання якого відповідачка відмовилась, що свідчить про небажання останньої повертати гроші.
Викладені обставини стали підставою звернення позивача з цим позовом до суду. 
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки, позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 27090 грн. Стягнуто зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у сумі 840,80 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Балтського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Так, апелянт – ОСОБА_1 заперечує факт отримання будь-яких коштів від ОСОБА_2 та зазначає, що надана позивачкою розписка від 27.09.2020 року не свідчить про отримання ОСОБА_1 коштів саме від ОСОБА_2 . Розписка не містить паспортних даних, місце реєстрації, РНОКПП осіб, яких вона стосується. Надана позивачем розписка суперечить вимогам ч.1 ст.545 ЦК України, оскільки не містить відомостей, які дозволяють ідентифікувати кредитора, позичальника та предмет зобов`язання. Суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин та безпідставно стягнув з відповідача 1 000 доларів США. Апелянт вказує, що факт наявності оригіналу розписки у позивача, з огляду на зміст її недоліків, не свідчить про те, що стороною у зобов`язанні є відповідачка. Крім того, пояснення свідків не можуть бути доказом передачі позивачкою у позику грошових коштів відповідачу. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи вимоги позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума є не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком першої інстанції з огляду на наступне.
Матеріалами справи встановлено, що 27.09.2020 року відповідачкою  ОСОБА_1 у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , складено розписку про отримання нею завдатку у розмірі 1 000 доларів США (а.с..07).
Як зазначають сторони, між ними була досягнута домовленість про купівлю позивачем у відповідачки належного їй будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , за ціною 15 000 доларів США.
Однак, вподальшому, як зазначає позивачка, змінились обставини, і вона повідомила відповідачку, що купувати в неї будинок не буде, оскільки не має достатньої суми для укладення договору-купівлі продажу та попросила повернути їй кошти, передані у якості авансу.
В апеляційній скарзі відповідачка не заперечуючи про намір укладення між сторонами договору купівлі-продажу будинку, зазначила, що позивачка відмовилась від укладення договору купівлі-продажу її будинку лише через те, що знайшла собі інший будинок. При цьому, питання про те, що їй не вистачає коштів на придбання у відповідачки будинку, не ставила, такої розмови між ними не було.
Тобто, з вищенаведених обставин, суд вбачає, що між сторонами існує реальний спір, який виник через не укладення сторонами договору купівлі-продажу.
При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 отримала від неї 1 000 доларів США у якості авансу, оскільки саме у позивачки зберігся оригінал розписки про отримання ОСОБА_1 1000 доларів США.
Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, де ВС вказав, що боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. 
Крім того наявність у позивача оригіналу боргової розписки згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України у постановах від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс16 та постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.
За таких обставин, наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про отримання відповідачем коштів від позивачки.
Разом з тим, заперечуючи факт отримання від позивачки коштів, ОСОБА_1 не пояснює звідки у позивачки оригінал розписки, складений ОСОБА_1 про отримання нею 1000 доларів США. 
Крім того, ОСОБА_1 не спростовує факт складення спірної розписки нею, наприклад шляхом проведення почеркознавчої експертизи або шляхом визнання її недійсною.
Обставини стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей має доводити та сторона, яка посилається на такі обставини. 
Однак, відповідачка у законному порядку отримання від позивачки коштів не спростувала, а тому висновки суду першої інстанції про отримання відповідачем коштів від позивачки є правильними.
Крім того, в матеріалах справи міститься квитанція ПриватБанку від 25.09.2020 року, з якої вбачається, що позивачка сплачувала на рахунок ККП «Балтське БТІ» 1500 грн за розроблення нового технічного паспорту по АДРЕСА_1 , тобто оплачувала послуги БТІ за технічну документацію будинку, який мала намір придбати у відповідачки, що свідчить про те, що між сторонами дійсно була досягнута домовленість про укладення договору-купівлі будинку, від укладення якого позивачка в подальшому відмовилася.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду, що отримана відповідачем сума є авансом, а не завдатком, яка підлягає поверненню, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, – у письмовій формі.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у розмірі 1000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню.
Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України районний суд дійшов правильних висновків про те, що сума вказана в розписці, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.
Крім того, сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться лише до незгоди апелянта із висновками суду без доведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,                        
                                                 П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 29.08.2022 року.

                       Головуючий                                                                       О.М. Таварткіладзе 

                    Судді:                                                                  О.В. Князюк

                                                                       С.О. Погорєлова