ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/12181/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: С.М.Лапій
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 серпня 2022 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області Бондаренко Тетяни Миколаївни на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В
ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Київській області щодо ненарахування та невиплати їй  за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має статус та проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі    визначеному ст.  39, ст.  51 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області здійснити нарахування та виплату їй    за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має статус та проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному ст.  39, ст.  51 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що   що після прийняття  Конституційним Судом України Рішення від 17.07.2018 №6-р/2018, вона має право на отримання доплати до пенсії як непрацюючий пенсіонер, яка проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, встановленому  статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому пенсійний орган протиправно відмовив у перерахунку та виплаті з 17.07.2018 доплати до пенсії.
Свою позицію обґрунтовує тим, що у випадку суперечності підзаконного акта, в даному випадку  постанови КМУ від 23.11.2011 №1210, нормам закону (Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») слід застосовувати саме норми закону, оскільки такий має вищу юридичну силу. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у здійсненні перерахунку та виплати гр. ОСОБА_1 до пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за період з 19.05.2020 відповідно до  ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ від 28.02.1991.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити перерахунок та виплатити гр. ОСОБА_1  доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення, з 19.05.2020 у розмірі однієї мінімальної заробітної плати (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік) відповідно до  ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ від 28.02.1991, з урахуванням раніше сплачених сум.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Зокрема, апелянт вказує, що підвищення пенсії, передбачене статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є соціальною пільгою, яка встановлена за проживання на території радіоактивного забруднення, водночас станом на день звернення позивачки до суду, м. Тараща, Київської області не відноситься до території радіоактивного забруднення, а позивачка, відповідно не є особою, яка проживає на такій території 
Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 19 липня 2022 року.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній  матеріалами в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства  України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, має статус учасника ліквідації аварії на ЧАЕС у 1986, категорія 2, серії НОМЕР_1     від 26.10.1992, проживає в м. Тараща Таращанського району Київської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.
ОСОБА_1 23.09.2020 року звернулася до відповідача із заявою про перерахунок та виплату  з 17.07.2018 підвищення до пенсії, встановленого  статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи Рішення Конституційного Суду України №6-р/2018 .
Однак, листом від 12.11.2020 року пенсійний орган повідомив, що визначення порядку та розмірів виплат, передбачених, зокрема, статтями  39,  51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  делеговано Кабінету Міністрів України та норми і положення вказаних статей Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених положеннями  постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210, а тому підстави для здійснення перерахунку та виплати відповідних виплат відсутні.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги є законними і обґрунтованими, а у випадку суперечності норм підзаконного акта із нормами закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Статтею 16 Конституції України    передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  (далі - Закон № 796-ХІІ)    визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Стаття 39 Закону № 796-ХІІ    у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена так:
« 1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».
28 грудня 2014 року прийнято    Закон № 76-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до    Закону № 796-ХІІ    шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
04 лютого 2016 року прийнято    Закон № 987-VIII, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві положення» набрав чинності з 01 січня 2016 року і який включив до    Закону № 796-ХІІ    статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018    визнано такими, що не відповідають    Конституції України    (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4    розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4    розділу І Закону № 76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня    ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування    Законом № 76-VIII    пільг, компенсацій і гарантій, установлених    Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених    статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи    статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже,    Закон № 76-VIII    у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених    Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої    статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
При цьому в Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей    53    і    60 Закону № 796-ХІІ    у редакціях, чинних до внесення змін    Законом № 76-VIII, проте застережень щодо порядку застосування    статті 39 Закону № 796-ХІІ    вказане Рішення не містить.
Так, з 17 липня 2018 року відновила дію редакція    статті 39 Закону № 796-ХІІ, яка була чинною до 01 січня 2015 року. Ця редакція статті за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції    Закону № 987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням    статті 39 Законом № 987-VIII.
Стаття 39 у редакції    Закону № 987-VIII, яка чинна з 01 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01 січня 2015 року, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян: 1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях; 3) студентам, які там навчаються; 4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.
В свою чергу, відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта -статті 39 Закону № 796-ХІІ    до внесення змін    Законом № 76-VIII    спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року    статті 39 Закону № 796-ХІІ    у редакції    Закону № 987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті    3,    8 Конституції України    та    стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії    Конституції України, її верховенство як    Основного Закону    держави на всій території України.
Отже, з моменту    ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018    відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі    статті 39 Закону № 796-ХІІ.
Колегія суддів зазначає, що у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам    закону    слід застосовувати норми    закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Таким чином, відповідно до    Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018    та    статті 39 Закону № 796-ХІІ    із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, як установлено    статтею 39 Закону № 796-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до  Закону №796-ХІІ  позивачка із 19 травня 2020 року має право на підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі однієї мінімальної заробітної плати (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), а тому позов підлягає задоволенню.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до        статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України        суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                                        
Керуючись статтями  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року - без змін.
Постанова    суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.О.Аліменко

Суддя                                        О.М.Оксененко