Справа № 754/18115/19                                                                                                             Головуючий в суді І інстанції Галась І.А.
Провадження № 22-ц/824/1117/2022                                                                                           Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 червня 2022 року                                                                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про припинення права власності на частку у спільному майні,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 23 травня 2015 року між нею та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер.
З 01 серпня 2019 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва № 754/2644/18 від 06 червня 2019 року, вона має право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 55,26 квадратних метрів, житлова площа 29,9 кв. метрів
Вказана квартира належить на підставі спільної часткової власності їй та    ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .
З 03 жовтня 2015 року вона зареєстрована у цій квартирі, також вона зареєструвала у вказаній квартирі своїх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивачка вказувала, що відповідачка ОСОБА_4 змінила вхідні замки на вхідних дверях квартири, виселила її з малолітньою дитиною на вулицю, через що, вона неодноразово викликала поліцію із-за незаконного виселення її з сумісної квартири, у зв`язку із чим вона вимушена орендувати та оплачувати окрему кімнату для проживання з двома дітьми.
Посилаючись на викладене, просила суд виділити у користування їй та двом її неповнолітнім дітям частину кімнати №2 (кімнату площею 12,3 кв. метра) в 4,6 кв. метрів та виділити у користування ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - кімнату № 1 площею 17,6 кв. метра та решту кімнати № 2 в 7,7 кв. метри, залишивши у спільному користуванні кухню, площею 8,2 кв. метра, ванну кімнату 2,6 кв. метра, вбиральню - 1,3 кв. метра, коридор 8,9 кв. метра, лоджію 4,36 кв. метри.
22 січня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача ОСОБА_4 , в обґрунтування якої вона вказувала, що після смерті сина ОСОБА_6 була відкрита спадщина, до складу якої входила належна йому за життя ј частина спірної квартири, у зв`язку із чим, вона успадкувала 2/3 його частки у спадщині, тобто 1/6 частину спірної квартири, а позивач по справі 1/3 частку від спадщини, тобто 1/12 частину спірної квартири.
Незважаючи на те, що позивач зареєстрована в спірній квартирі, з жовтня 2015 року вона разом з дітьми в ній не проживає і має інше фактичне місце проживання, а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла співвласниця квартири, мати позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Вказувала також, що 1/12 частка ОСОБА_6 у спірній квартирі це 4,6 кв. м. від загальної площі квартири і 2,49 кв. м. від жилої площі квартири, а відповідачам в свою чергу належить 11/12 частин спірної квартири (2/3 + 1/4 = 1/12), що в еквіваленті на площу квартири дорівнює: житлової площі 27,41 кв. м., загальної площі 50,66 кв.м., а відтак вважає, що частка позивача в спірній квартирі є незначною, а тому їй не може бути виділена окрема кімната, а тому  просила припинити право власності позивача ОСОБА_6 на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 та виплатити позивачу ОСОБА_6 компенсацію за її 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 у розмірі 101 983 гривень 33 копійки, які буде внесено ОСОБА_4 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити.
Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що згідно статті 365 ЦК України, позов про припинення права на частку у спільному майні може бути подано лише від імені всіх співвласників, а також не звернув увагу на те, що зустрічну позовну заяву було подано з пропуском встановлених законом строків.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається  ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави вважати, що вона має право користуватися жилим приміщенням, оскільки ОСОБА_4 довела належними та допустимими доказами неможливість виділення 1/12 частини квартири в натурі, оскільки ця частка є незначною, а тому підлягає  припиненню право власності ОСОБА_6 на 1/12 частину квартири, з виплатою їй компенсації вартості цієї частини квартири в розмірі 101 983,33 грн.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно зі свідоцтвом на право власності за № 3598 від 04 травня 1998 року, яке видане Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва, квартира за адресою АДРЕСА_2 , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (помер), ОСОБА_7 (мати ОСОБА_4 ) в рівних долях. Квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Вказана квартира розташована 11 поверсі 16 поверхового будинку та складає з 2 кімнат жилою площею 29,9 кв.м., у тому числі: 1-а кімната-17,6 кв.м., 2-а кімната - 12,3 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., ванної кімнати-2.6 кв.м., вбиральні (поєднаної) 1,3 кв.м., коридору 8,9 кв.м., лоджією 4,36 кв.м. Загальна площа 55,26 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки ОСОБА_6 помер, про що свідчить Свідоцтво про смерть за № НОМЕР_2 від 01.11.2016 року, видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серія НОМЕР_3 від 01 листопада 2016 року.
ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_4 у зв`язку із чим, після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_4 успадкувала 2/3 його частки у спадщині, тобто 1/6 частину спірної квартири, а позивач ОСОБА_6 1/3 частку від спадщини, тобто 1/12 частину спірної квартири.
Право власності позивачки ОСОБА_6 на 1/12 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 було визнано за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року (Справа №754/26 44/18).
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла співвласник квартири, мати ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 являється її рідна донька, ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 жовтня 2020 року виданого Приватним нотаріусом Лугинського районного нотаріального округу Житомирської області Можарівською Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 1121.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 належить 2/3 частини спірної квартири, її чоловіку ОСОБА_5 належить ј частина спірної квартири, що разом становить 50,66 кв.м. загальної площі, 27,41 кв.м. - житлової площі, а ОСОБА_6 1/12 частина спірної квартири.
ОСОБА_5 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (посвідчення серії НОМЕР_4 видане 09.06.1999 року) та є інвалідом другої групи (посвідчення серії НОМЕР_5 , видане 27.01.2003 року). 
Відповідно до медичного висновку Центральної поліклініки Ватутінського району м. Києва, лікарсько-консультативною комісією від 20 травня 1999 року встановлено, що ОСОБА_5 хворіє на гостру променеву хворобу І ступеня, тому за станом здоров`я не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї.
З 03 жовтня 2015 року ОСОБА_6 зареєстрована у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
01 серпня 2019 року, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_6 зареєструвала за собою право власність на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань місця проживання/перебування фізичної особи Деснянської РДА за № 793978 також зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . синів позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідач вказувала, що незважаючи на те, що ОСОБА_6 разом зі своїми дітьми зареєстрована в спірній квартирі, вона в ній не проживає і має інше фактичне місце проживання, що підтверджується копіями актів від 12 серпня 2016 року, від 14 жовтня 2016 року, від 24 січня 2018 року.
Відповідно до висновку експерта (експерт - Малий О.В., свідоцтво № 1494 від 29.04.2011 року, дійсне до 28.04.2020 року) № 03-18 від 15 лютого 2018 року частка співвласника, ОСОБА_6 , 1/12 житлової площі квартири загальною площею 55,26 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м. є недостатньою для облаштування однокімнатної квартири (мінімально необхідно 30 кв.м. загальної площі та 15 кв.м. житлової). Також виконати додатковий самостійний вихід з квартири розташованої на 11-му поверсі на сходовий майданчик - технічно неможливо. Таким чином, виділ в натурі 1/12 частини житлової квартири АДРЕСА_1 є неможливий.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень статей  317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.
Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20 передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Також за змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.
Суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки ОСОБА_6 в своїх вимогах просила виділити у користування їй та двом її неповнолітнім дітям частину кімнати №2 площею 12,3 кв.м., що не відповідає її частці в загальній житловій площі квартири, з урахуванням того, що ОСОБА_5 за станом здоров`я не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї, виділити її частину кімнати №2 не вбачається можливим, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позову ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим, оскільки враховуючи кількість зареєстрованих осіб та площу спірного житлового приміщення, на кожну особу буде припадати менш ніж 7,5 кв. м., тому є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушуватиме права та законні інтереси інших членів сім`ї та погіршуватиме житлові умови всіх членів сім`ї, а тому законних підстав для задоволення позову ОСОБА_6 щодо встановлення порядку користування приміщеннями квартири немає.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновком місцевого суду щодо задоволення зустрічного позову, оскільки суд не врахував, що  припинення права власності позивачки на її 1/12 частину квартири  є неможливим, позаяк таке припинення може завдати істотної шкоди інтересам позивача та членів її сім`ї, оскільки, ОСОБА_6 та двоє її малолітніх дітей зареєстровані у спірній квартирі та не мають іншого житла, а компенсація вартості їх частини квартири недостатня для подальшого вирішення їх житлового питання.
Місцевий суд не врахував, що відповідачем не доведено того факту, що позивачка та її неповнолітні діти не потребують спірного житлового приміщення.
Зокрема, ОСОБА_4 вказувала, що ОСОБА_6 не проживає в спірній квартирі, однак не надала відомостей, що позивачка має у власності інше житлове приміщення для проживання з малолітніми дітьми.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. 
В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). 
Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). 
Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. 
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. 
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. 
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4  , не повною мірою відповідають обставинам справи, а при розгляді справи місцевим судом були допущені такі порушення норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення зустрічного позову, а відтак відповідно до ст. 376 ЦПК України, рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні її позову, а іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін
 
Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                     Судді: