ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року	Львів	Справа № 140/163/22 пров. № А/857/6491/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Носа С.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
суддя у І інстанції                                                            Каленюк Ж.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               11 березня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ) щодо зменшення до 56 % розміру його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року; 
зобов`язати ГУ ПФУ перерахувати та виплачувати з 19 лютого 2020 року позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (далі - ТУ ДСА) від 24 лютого 2020 року №272 у розмірі 64 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру (з урахуванням виплачених сум). 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 140/163/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов було задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ від 23 березня 2021 року №907510151853, яким ОСОБА_1 зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 60 % до 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Зобов`язано ГУ ПФУ здійснити ОСОБА_1 з 01 квітня 2021 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням раніше виплачених сум) у розмірі 60 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначеної у довідці ТУ ДСА від 24 лютого 2020 року №272.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що правомірність виплати позивачу з 19 лютого 2020 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 60% суддівської винагороди працюючого судді підтверджена судовим рішенням у адміністративній справі №140/17698/20, а тому не потребує повторного доказування. Починаючи з 19 лютого 2020 року та до звернення позивача із цим позовом законодавчі підстави для обрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не змінилися, а отже у відповідача не було підстав для зменшення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до 56 %.
Разом із тим, наказом голови Нововолинського міського суду Волинської області від 18 грудня 2015 року №51/02-04 ОСОБА_1 відраховано зі штату цього суду з 28 грудня 2015 року, а тому підстав для розрахунку Нововолинським міським судом Волинської області стажу судді ОСОБА_1 станом на 05 серпня 2018 року, до якого додатково включено період роботи з 16 травня 1990 року по 24 липня 1991 року на посаді юрисконсульта міськвиконкому Нововолинської міської ради та з 12 серпня 1991 року по 22 грудня 1992 року на посаді юрисконсульта Малого підприємства «Модуль», відсутні.
Позивач ОСОБА_1 не погодився із вказаним рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що Законом України від 12 липня 2018 року № 2509-VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» статтю 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 1402-VІІІ) доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
З урахуванням висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/537/19 та у рішеннях Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року№ 1-рп/2011, від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/20, вважає, що оскільки правовідносини щодо виплати щомісячного довічного грошового утримання тривалі та продовжують існувати, то вказані зміни у статтю 137 Закону № 1402-VІІІ створюють правові підстави для перерахунку його довічного утримання судді у відставці. 
Відповідач ГУ ПФУ у своїй апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Свої апеляційні вимогу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував приписи статей 69, 137 Закону № 1402-VІІІ.З урахуванням наведених норм до суддівського стажу при проведенні перерахунку довічного грошового утримання з 19 лютого 2020 року не було враховано строкову військову службу позивача і його суддівський стаж становить 23 роки. Тому щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 вірно розраховано виходячи з 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не можна визнати неправомірними, якщо вони ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржників, виходячи із такого.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 з 29 грудня 2015 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
На час призначення позивачу пенсійним органом щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці його стаж, що давав право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, відповідно до розрахунку стажу Нововолинського міського суду Волинської області становив 25 років 05 днів.
З 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді відповідно до частини 3 статті 138 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». 
Право на вказаний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 було встановлено постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 12 березня 2016 року у справі №165/395/16-а, яка набрала законної сили 22 березня 2016 року, яким підтверджено наявність у позивача стажу, який дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді, у 25 років 05 днів.
На виконання вказаного судового рішення ГУ ПФУ рішенням від 29 жовтня 2020 року №907510151853 здійснило з 19 лютого 2020 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу згідно із довідкою ТУ ДСА від 24 лютого 2020 року № 272, виходячи із 60% розміру відповідної суддівської винагороди судді. 
ОСОБА_1 не погодився із зазначеним рішенням ГУ ПФУ щодо зменшення його розміру довічного грошового утримання судді у відставці з 90% до60 % та оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі №140/17698/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ було відмовлено повністю. 
Згодом у ході додаткової перевірки матеріалів пенсійної справи позивача ГУ ПФУ переглянуло обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 та рішенням від 23 березня 2021 року №907510151853 з 01 квітня 2021 року зменшило такий до 56% суддівської винагороди судді, визначеної довідкою ТУ ДСА від 24 лютого 2020 року №272.
У відповідь на звернення ОСОБА_1 листом від 08 листопада 2021 року №13069-13034/С-02/8-0300/21 ГУ ПФУ повідомило, що у результаті перерахунку розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача з 19 лютого 2020 року такий встановлено у сумі 56501,76 грн (100896,00 грн х 56%) та виплачується з 01 травня 2021 року.
ОСОБА_1 не погодився із такими діями ГУ ПФУ щодо зменшення відсоткового значення розміру його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду саме право позивача ОСОБА_1 на отримання довічного грошового утримання судді у відставці ГУ ПФУ не заперечується, а суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції що його розміру у відсотковому відношенні до суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. 
Як доречно зауважив суд першої інстанції, постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 12 березня 2016 року у справі №165/395/16-а та рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі №140/17698/20, які вступили у законну силу, було встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 25 років 05 днів, з яких:
служба в армії з 18 листопада 1977 року по 14 листопада 1979 року; 
період перебування на посаді судді Нововолинського міського суду Волинської області з 21 грудня 1992 року по 28 грудня 2015 року.
З урахуванням приписів частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, суд першої інстанції правомірно вважав встановленим факт наявності у позивача 25 років 05 днів стажу роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 
Окрім того, такі обставини були відображені у поданні Нововолинського міського суду Волинської області про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 29 січня 2016 року №1 та розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, які сторонами не оспорюються.
Додатково судом першої інстанції обґрунтовано враховано те, що правомірність виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року у розмірі 60 % суддівської винагороди працюючого судді встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі №140/17698/20, яке набрало законної сили.
Як встановлено у частині 3 статті 142 Закону № 1402-VІІІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (частина 3 статті 142 Закону№ 1402-VІІІ).
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що за період з 19 лютого 2020 року до дня звернення позивача із позовом, що розглядається, передбачені законом підстави для перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв`язку із зміною розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, відсутні, а отже у відповідача не було підстав для перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зменшення його розміру до 56% відповідної суддівської винагороди.
Разом із тим, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про правомірність нарахування та виплати йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з посиланням на висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/537/19, щодо необхідності врахування стажу роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, оскільки такі стосувалися права на вихід судді у відставку, а не перерахунку призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Водночас апеляційний суд вважає безпідставними посилання позивача в обґрунтування своїх апеляційних вимог на рішеннях Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року№ 1 рп/2011, від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/20, оскільки такі не стосуються предмету спору у справі, що розглядається.
Додатково апеляційний суд в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховує висновки Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13 липня 2022 року при розгляді справи № 440/2678/21, відповідно до яких прямої вказівки на те, що норми частини 2 статті 137 Закону №1402-VIII застосовуються до осіб, які реалізували своє право на відставку до 05 серпня 2018 року цей Закон не містить. Відповідно передбачені частиною 2 статті 137 Закону №1402-VIII положення щодо зарахування (перерахунку) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді застосовуються з дати набрання чинності Законом №2509-VIII, тобто з 05 серпня 2018 року. 
Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що відповідно до приписів пункту 2 розділу ІІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року №3-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №200/14891 у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 20 березня 2017 року №5-1), до заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду (довідка про винагороду судді КСУ) працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди, а отже при такому перерахунку стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, перегляду не підлягає. 
Відтак апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому що правові підстави для врахування при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 періодів його роботи з 16 травня 1990 року по 24 липня 1991 року на посаді юрисконсульта міськвиконкому Нововолинської міської ради та з 12 серпня 1991 року по 22 грудня 1992 року на посаді юрисконсульта Малого підприємства «Модуль», а відтак для нарахування і виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року у розмірі 64% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, відсутні. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянтів та доводів, викладених у апеляційних скарга, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2022 року у справі № 140/163/22 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	Т. І. Шинкар