ПОСТАНОВА 
Іменем України

18 серпня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/3913/20
провадження № 22-ц/4809/738/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,
за участі секретаря - Савченко Н. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Яшан Юлії Борисівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2022 рокуу складі судді Драного В. В. і
В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати недійсним правочин - розписку від 02 листопада 2012 року, за змістом якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 5 000 доларів США від продажу квартири АДРЕСА_1 в рахунок взаємної домовленості про відмову від матеріальних претензій по квартирі АДРЕСА_2 і автомобіля Mitsubishi Lancer, д. н. з. НОМЕР_1 .
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 1986 року по 2016 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. 
У березні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, д. н. з. НОМЕР_2 та поділ спільного майна подружжя (справа № 405/2404/19). 
В ході розгляду вказаної справи, ОСОБА_2 в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що 02.11.2012 після фактичного продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , його особиста частка грошових коштів, а саме 5 000 доларів США, була передана особисто ОСОБА_1 в рахунок її відмови від матеріальних претензій на вказаний автомобіль, що підтверджується відповідною розпискою.
Позивач зазначала, що сторони, з метою вирішення в добровільному порядку питання про поділ спільного сумісного майна подружжя домовилися, що відповідач 02.11.2012 виплатить позивачу 5000 доларів США від продажу вказаної квартири, а пізніше доплатить ще 10 000 доларів США та оформить дану домовленість в нотаріальному порядку. 
Після складення 02.11.2012 зазначеної розписки сторони примирилися та почали спільно проживати і вести спільне господарство, а отримані від відповідача позивачем 5 000 доларів США були витрачені сторонами разом на спільні потреби. 
ОСОБА_1 вважає розписку від 02.11.2012 недійсною, оскільки вона за своїм змістом не дає підстав стверджувати про наявність у позивача волевиявлення на виділ нерухомого майна у вигляді квартири відповідачу або на відчуження 1/2 частини квартири та автомобіля. 
Позивач зазначала, що укладення будь-якого договору щодо нерухомого майна в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення тягне за собою його нікчемність, а вартість компенсації за 1/2 частини квартири та автомобіля не є співмірними їх реальній вартості. 
Крім того, вказана розписка не є договором поділу спільного майна подружжя, оскільки не містить істотних умов щодо порядку переходу права власності до відповідача після часткової сплати позивачу суми компенсації.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що між позивачем та відповідачем фактично було досягнуто домовленість про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, про що свідчить копія розписки позивача від 02.11.2012, яка сама не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки не має зобов`язального характеру, а лише підтверджує факт отримання позивачем від відповідача грошових коштів в рамках усної двосторонньої домовленості про поділ майна подружжя.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач розпорядилася своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, заявивши вимоги про визнання недійсною саме письмової розписки від 02.11.2012 як правочину, а не усної взаємної домовленості про відмову від матеріальних претензій по квартирі та автомобілю.
Оскільки, позивачем не доведено та не обґрунтовано належними та допустимими доказами належність даної розписки до правочинів, а також її невідповідність визначеним ст. 203 ЦК України вимогам щодо дійсності правочинів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
В апеляційній скарзі адвокат Яшан Ю. Б., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним письмового правочину.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування такого рішення.
Позивач зазначає, що договір про поділ майна не укладався, а розписка від 02.11.2012 за своїм змістом не дає підстав вважати про волевиявлення сторін щодо порядку поділу спільного сумісного майна.
Крім того, укладення будь-якого договору стосовно рухомого та/чи нерухомого майна у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення тягне за собою його нікчемність, а компенсація в розмірі 5 000 доларів США не є співмірною до реальної вартості частки, на яку має право позивач, оскільки вартість квартири та автомобіля становить більше ніж 5 000 доларів США.
ОСОБА_1 вважає, що розписку не можна вважати договором про поділ майна подружжя, оскільки за своєю формою правочин з приводу оформлення договору про поділ нерухомого майна подружжя укладено без додержання вимог закону, діючого на час написання розписки.
Позивач вважає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що сторони з 26.04.1986 по 27.08.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі, після складення вказаної розписки на деякий час помирилися, проживали разом, позивач довіряла відповідачу і 5 000 доларів США, які були сплачені ОСОБА_1 відовідачем були витрачені обома сторонами разом на потреби сім`ї.
Від адвоката Кричуна Ю. А., який представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Яшан Ю. Б. відмовити, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2022 року залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Яшан Ю. Б. підтримала доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Кричун Ю. А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони в період 26.04.1986 по 27.08.2016 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 17.08.2009 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 27.08.2016.
28.03.2020 ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 926853 від 15.08.2009, а саме т/з Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частини даного транспортного засобу у розмірі 71 558 грн, залишивши даний автомобіль у власності ОСОБА_2 
01.07.2019 відповідач подав відзив на вищевказаний позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та в обґрунтування своїх заперечень, зокрема, послався на розписку ОСОБА_1 від 02.11.2012, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 5 000 доларів США в рахунок взаємної домовленості про відмову від матеріальних претензій по квартирі АДРЕСА_2 та автомобілю Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Згідно умов даної розписки, яку позивач склала 02.11.2012, вона отримала від ОСОБА_2 5000 доларів США від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок взаємної домовленості про відмову від матеріальних претензій по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобілю Mitsubishi Lancer, номерний знак НОМЕР_2 .
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
У свою чергу, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. 
Так, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).
За змістом ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин, які можуть бути підставою позбавлення відповідача батьківських прав, покладено на позивача.
Матеріалами справи підтверджується, що сторони з у період 26.04.1986 по 27.08.2016 перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 17.08.2009 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 27.08.2016 (а. с. 94-95).
28.03.2020 позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 926853 від 15.08.2009, а саме автомобіля Mitsubishi Lancer 1.6 Comfort, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частини даного транспортного засобу у розмірі 71 558 грн, залишивши даний автомобіль у власності ОСОБА_2 (справа № 405/2404/19).
01.07.2019 відповідач подав відзив на вищевказаний позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та в обґрунтування своїх заперечень, зокрема, послався на розписку ОСОБА_1 від 02.11.2012, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 5 000 доларів США в рахунок взаємної домовленості про відмову від матеріальних претензій по квартирі АДРЕСА_2 та автомобілю Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 12-20).
Згідно умов даної розписки, яку позивач склала 02.11.2012, вона отримала від ОСОБА_2 5 000 доларів США від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок взаємної домовленості про відмову від матеріальних претензій по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобілю Mitsubishi Lancer, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 11).
З аналізу змісту вказаної розписки вбачається, що між позивачем та відповідачем фактично було досягнуто домовленість про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Так, згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Разом з тим, сама по собі розписка не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки не має зобов`язального характеру.
В даному випадку вказана розписка не є формою договору, а є документом, який тільки може підтверджувати як факт укладення договору про полід спільного сумісного майна, так і умови відповідного договору, а також може засвідчувати факт отримання ОСОБА_1 від відповідача коштів.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права тахарактеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Аналізуючи встановлені судом обставини та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання недійсною розписки, яка була видана на підтвердження укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів позивача у цих правовідносинах.
Зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу позивача відповідає позовна вимога про визнання недійсним договору, на підтвердження укладення якого була видана розписка.
Враховуючи, що позивач розпорядилася своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, заявивши вимоги про визнання недійсною саме письмової розписки від 02.11.2012, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши всі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що укладення будь-якого договору стосовно рухомого та/чи нерухомого майна у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення тягне за собою його нікчемність, а компенсація в розмірі 5 000 доларів США не є співмірною до реальної вартості частки, на яку має право позивач, оскільки сама по собі розписка не являється договором про поділ спільного сумісного майна подружжя.
З огляду на те, що в позові позивач просить визнати недійсною саме розписку, а не договір про поділ спільного сумісного майна, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, розписку не можна вважати договором про поділ майна подружжя.
Враховуючи неефективно обраний спосіб захисту, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що сторони з 26.04.1986 по 27.08.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі, після складення вказаної розписки на деякий час помирилися, проживали разом, позивач довіряла відповідачу і 5 000 доларів США, які були сплачені ОСОБА_1 відовідачем були витрачені обома сторонами разом на потреби сім`ї.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргуадвокатаЯшан Юлії Борисівни , яка представляє інтереси ОСОБА_1 ,залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2022 рокубез змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 24.08.2022.
       
Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 

Судді                                                                 А. М. Головань

О. Л. Карпенко