ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" липня 2022 р.           Справа№ 910/4277/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача:  Радзієвський А.М.;   
від відповідачів: 1) Січевлюк В.А.;
                             2) Січевлюк В.А.;
від третьої особи: не з`явились,
розглянувши апеляційну скаргу апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар»                             
на рішення господарського суду міста Києва     від 26.10.2021 року (повне рішення складено 09.11.2021 року) 
у справі № 910/4277/21 (суддя Ярмак О.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар»
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра»
       2) ОСОБА_1 
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - державний реєстратор Вінницької районної державної адміністрації у Вінницькій області Стиран Наталія Леонідівна 
про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю та розміру часток його учасників, скасування реєстраційної дїї/запису в Єдиному державному реєстрі,-
                                                                
                                                        ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» звернулось із позовом до    Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» та  ОСОБА_1 про:
1) визначення розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» (код ЄДРПОУ 32754751) та розміри часток учасників у такому товаристві наступним чином:
- загальний розмір статутного капіталу ТОВ «Віра» 3 362 731,00 грн. (три мільйони триста шістдесят дві тисяч сімсот тридцять одна гривня, 00 копійок);
-  частка Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» (код ЄДРПОУ 36634061) 3 346 671,00 грн. (три мільйони триста сорок шість тисяч шістсот сімдесят одна гривня, 00 копійок), що становить 99,6% від загального розміру статутного капіталу ТОВ «Віра»
- частка ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 16 060,00 грн. (шістнадцять тисяч шістдесят гривень, 00 копійок), що становить 0,4% від загального розміру статутного капіталу ТОВ «Віра»;
2) скасування реєстраційної дії  /запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за №11491050005001151 від 23.04.10 "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; зміна складу або інформації про засновників", здійснену державним реєстратором Вінницької районної державної адміністрації у Вінницькій області Стиран Наталією Леонідівною.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» відмовлено повністю.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ходаківська І.П., судді Євсіков О.О., Владимиренко С.В.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2022, справу № 910/4277/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Коротун О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 у справі №    910/4277/21 та призначено до розгляду на 24.03.2022.
Судове засідання 24.03.2022 не відбулося у зв`язку із запровадженням військового стану в Україні.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» на рішення Господасрького суду міста Києва від 26.10.2021 у справі № 910/4277/21 призначено до розгляду на 09.06.2022.
Представник відповідачів у судовому засіданні 09.06.2022 просив суд поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та долучити його до матеріалів справи.
Клопотання про поновлення процесуального строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу обґрунтоване тим, що ухвала про відкриття апеляційного провадження представнику відповідачів не надходила, у зв`язку із виникненням обставин непереборної сили, а саме: введенням воєнного стану в Україні та нестабільною роботою АТ "Укрпошта" в даний період.
Представник скаржника заперечував проти поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Розглянувши подане клопотання, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для поновлення процесуального строку для подання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 910/4277/21.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі зазначили, що позивач безпідставно кваліфікує позов як негаторний, оскільки починаючи з 21.04.2010 року і дотепер ТОВ «Автоальянс-Стар» не було і не могло бути фактичним та юридичним володільцем спірної частки у статутному капіталі ТОВ «Віра». Крім того, відповідачі зазначили, що висновок суду першої інстанції про те, що нормами права, чинними 23.04.2010 року, тобто на момент вчинення реєстраційної дії № 11491050005001151, не вимагалося надавати реєстратору договори про відчуження частки товариства, є вірним.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 оголошено перерву у розгляді справи № 910/4277/21 до 05.07.2022.
04.07.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшли пояснення по справі, відповідно до яких останній зазначив, що негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Мета, яка ставиться позивачем при заявлені позову, якраз і полягає в усуненні зі сторони відповідача 1 перешкод в користуванні належної йому частки в статутному капіталі ТОВ «Віра» шляхом визначення розміру часток учасників ТОВ «Віра», а отже висновки Господарського суду міста Києва в частині застосування строків позовної давності не узгоджуються з дійсними обставинами справи.
Представник скаржника 05.07.2022 року в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.   
Представник відповідачів у судовому засіданні 05.07.2022 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Представник третьої особи у судове засідання 05.07.2022 не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце справи сторони повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуального документа на електронну пошту третьої особи, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з електронної пошти.
Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.
Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022, від 17.05.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.
Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду
А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи у судовому засіданні 05.07.2022.
Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» - без задоволення,  з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» створено за наслідками проведення процедури реорганізації у формі виділу з Приватного підприємства «Мега-Гранд КФТ» на підставі рішення власника Приватного підприємства «Мега-Гранд КФТ» №17/12-2009/1-В від 17.12.2009 про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» за результатами реорганізації у формі виділу з Приватного підприємства «Мега-Гранд КФТ» зі статутним капіталом у розмірі 344 900 грн, шляхом передання активів та пасивів (майна, прав та обов`язків, в тому числі стосовно кредиторів і боржників) Приватного підприємства «Мега-Гранд КФТ» та передання у власність засновника (учасника) Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» частки у статутному капіталі в розмірі 100% ОСОБА_3 .
Відповідно до Розподільчого балансу Приватного підприємства «Мега-Гранд КФТ»    станом на 23.02.2010 належні Приватному підприємству «Мега-Гранд КФТ» активи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Віра» в розмірі 3 346 671 грн перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар».
Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» від 12.03.2010, оформленим протоколом № 6, надано згоду учаснику ТОВ «Віра» - ПП «Мега-Гранд КФТ» на вихід зі складу учасників на підставі Розподільчого балансу станом на 23.02.2010, передачу частки ПП «Мега-Гранд КФТ» в статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6%, що складає 3    346    671,00 грн на користь ТОВ «Автоальянс-Стар»; вирішено прийняти до складу учасників ТОВ «Віра» нового учасника - ТОВ «Автоальянс-Стар» з часткою в статутному капіталі ТОВ «Віра» 99,6%, що складає 3  346  671,00 грн, внести зміни до статуту ТОВ «Віра».
19.04.2010 відбулась реєстрація змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра», згідно із протоколом загальних зборів № 6 від 12.03.2010.
Відповідно до пункту 1.2 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» (нова редакція),  затвердженого протоколом зборів № 6 від 12.03.2010, державна реєстрація 19.04.2010, учасниками (засновниками) ТОВ «Віра» стали: ТОВ «Автоальянс-Стар» з часткою 99,6%, що еквівалентно 3 346 671 грн; громадянин України ОСОБА_2     з часткою 0,3%, що еквівалентно 11    620,00 грн;    громадянин України ОСОБА_4 з часткою 0,1%, що еквівалентно 4    440,00 грн.
20.04.2010 рішеннями Загальних зборів учасників ТОВ «Автоальянс-Стар», оформленими протоколом № 5, вирішено добровільно вийти зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра»; здійснити відступлення належної товариству частки в статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6% громадянину ОСОБА_1 ; виконавчому органу ТОВ «Автоальянс-Стар», в особі директора, надано дозвіл та всі необхідні повноваження для виконання дій щодо відступлення вищевказаної частки в статутному капіталі.
21.04.2021 рішеннями Загальних зборів учасників ТОВ «Віра», оформленими протоколом № 7, присутніми учасниками (засновника) товариства (ТОВ «Автоальянс-Стар» 99,6%, ОСОБА_2 0,3%, ОСОБА_4 0,1 %),    які сукупно мали частку в статутному капіталі 100%, за участю запрошеного ОСОБА_1 по порядку денному: надано згоду учаснику ТОВ «Віра» - юридичній особі ТОВ «Автоальянс-Стар» на вихід зі складу учасників шляхом відступлення належної йому частки в статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6%, що складає 3    346    671,00 грн на користь громадянина України ОСОБА_1 (питання перше); прийняти до складу учасників ТОВ «Віра» нового учасника - громадянина України ОСОБА_1 з часткою в статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6%, що складає 3    346    671,00 грн (питання друге);    затверджено новий розподіл часток між учасниками в статутному капіталі ТОВ «Віра»: громадянин України ОСОБА_1 з часткою 99,6%, що еквівалентно 3 346 671 грн; громадянин України ОСОБА_2     з часткою 0,3%, що еквівалентно 11    620,00 грн;    громадянин України ОСОБА_4 з часткою 0,1%, що еквівалентно 4    440,00 грн. (питання третє); затверджено нову редакцію статуту ТОВ «Віра» (питання четверте); головою ТОВ «Віра» обрано ОСОБА_1 (питання п`яте); доручено виконавчому органу ТОВ «Віра» в особі директора ОСОБА_4 , який діє на підставі довіреності, здійснити комплекс усіх необхідних заходів по організації та здійсненню державної реєстрації нової редакції Статуту ТОВ «Віра», в тому числі звернутись до реєстраційних органів з приводу внесення змін до реєстраційної справи та відповідні реєстри у зв`язку з внесенням змін до установчих документів ТОВ «Віра» (питання шосте).
23.04.2010 державним реєстратором Вінницької районної державної адміністрації у Вінницькій області Стиран Н.Л. за заявою ОСОБА_2 була здійснена державна реєстрація змін до установчих документів ТОВ «Віра», про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено (вчинено) запис (реєстраційну дію) за №11491050005001151 від 23.04.2010 «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; зміна складу або інформації про засновників».
Внаслідок зазначених реєстраційних дій учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» станом на 23.04.2010 були: громадянин України ОСОБА_1 з часткою у розмірі 3 346 671 грн, що складає відповідно 99,6% від загального розміру статутного капіталу; громадянин України ОСОБА_2 з часткою у розмірі 11 620 грн, що складає відповідно 0,3% від загального розміру статутного капіталу та громадянин України ОСОБА_4 з часткою у розмірі 4 440 грн, що складає відповідно 0,1% від загального розміру статутного капіталу.
В подальшому відбулись зміни в діяльності, складі учасників    ТОВ «Віра»: вихід зі складу учасників громадянина України ОСОБА_6 шляхом відступлення належної йому частки 0,1% у статутному капіталі ТОВ «Віра» на користь ОСОБА_2 , збільшення частки учасника ОСОБА_2 до 0,4%, призначення директором ТОВ «Віра» ОСОБА_1 (протоколом зборів учасників № 8 від 07.10.2010), прийняття рішення про реорганізацію товариства у формі виділу та затвердження порядку передання частини майна, прав та обов`язків ТОВ «Віра» до новостворюваних юридичних осіб розміром 3 355 000,00 грн в пропорції, вказаній у Розподільчому балансі; зменшення статутного капіталу ТОВ «Віра» до 7731,00 грн (протокол зборів учасників № 25-10/2010-2 від 25.10.2010), зміна місцезнаходження ТОВ «Віра» з м.Вінниця на м.Київ (протокол зборів учасників № 9 від 29.12.2010); затвердження Розподільчого балансу ТОВ «Віра» станом на 09.11.2011 (протокол зборів учасників № 09-11/2011-1 від 09.11.2011).
Відповідно до Відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.02.2021, єдиним учасником (засновником) ТОВ «Віра» (код 32754751) є громадянин України ОСОБА_1 (згідно статуту директор, керівник), розмір статутного капіталу становить 7731,00 грн.
Звертаючись до суду із позовними вимогами  ТОВ «Автоальянс-Стар» зазначає, що у квітні 2010, отримавши частки у статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6%, що складає 3    346    671,00 грн відповідно    до Розподільчого балансу ПП «Мега-Гранд КФТ», не укладало жодного правочину про відступлення (відчуження) цієї частки (своїх корпоративних прав) на користь ОСОБА_1 , не отримувало плати за її відчуження, реєстраційною дією 23.04.2010 безпідставно виключено його зі складу учасників «Віра», рішення загальних зборів учасників позивача від 20.04.2010 (протокол№5), рішення загальних зборів учасників відповідача 1 від 21.07.2010 (протокол №7), реєстраційна дія № №11491050005001151 від 23.04.2010, вчинені без достатньої правової підстави та не можуть свідчити про втрату позивачем права власності на частку у статутному капіталі, тому за відсутності відповідного правочину про відчуження спірної частки на користь відповідача 2, рішення відповідача 1 від 21.07.2010 (протокол №7) порушують права позивача, як законного власника, за наслідком чого внесено недостовірні відомості про юридичну особу ТОВ «Віра», фактичного складу учасників, розміру статутного капіталу, та позбавлено позивача можливості розпоряджатись належною йому часткою у статутному капіталі товариства.
Відповідачі позовні вимоги не визнають, зазначаючи про законність на належність переходу права на частку у статутному капіталі ТОВ «Віра» від позивача до відповідача 2 та пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду.
За змістом  статті 4 ГПК України  право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до  статті 16 ЦК України  особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
  Згідно зі  статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач прагне відновити становище, що існувало до порушення його прав, зокрема, відмінити державну реєстрацію зміни складу учасників юридичної особи, яка відбулась на підставі спірних рішень загальних зборів, посилаючись на факт безпідставної перереєстрації частки у статутному капіталі ТОВ «Віра» з ТОВ «Автоальянс-Стар» на громадянина ОСОБА_1 за відсутності правочину щодо відчуження останньому частки у статутному капіталі ТОВ «Віра».
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право та інтерес мають бути захищені у спосіб, який є ефективним, тобто відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 22.10.2019 у справі №923/876/16.
Таким чином, належним способом захисту порушених прав позивача, який прагне відновити становище, що існувало до порушення його прав (зокрема відновити розмір статутного капіталу та/або розміри часток у статутному капіталі та/або склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, які існували до порушення його прав) є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників ТОВ «Віра», що спростовує доводи відповідачів про протилежне.
Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (частини 1, 3    статті 167 Господарського кодексу України).
Особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції акціонерного товариства або вступу до інших юридичних осіб.
Відповідно до частин 1, 2    статті 147 Цивільного кодексу України    (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.
Згідно з ч. ч. 1-3    ст. 147 ЦК України    та    ст. 53 Закону України «Про господарські товариства»    (в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень) учасник товариства з обмеженою відповідальністю мав право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі. Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено.
Тож, відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене  статтею 147 Цивільного кодексу України  та  статтею 53 Закону України «Про господарські товариства», є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки воно відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16).
У постанові Великої палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 у справі № 909/1294/15 викладено правовий висновок, що відступлення частки в статутному капіталі товариства має своєю метою припинити право власності на цю частку, щоб певна інша особа набула право на цю частку. Відступлення за правовою природою є відчуженням частки за волею учасника, що спрямоване на передачу учасником іншій особі (одному чи кільком учасникам цього товариства або третім особам) у власність належної йому частки або її частини. У вказаних відносинах поняття «відступлення» і «відчуження» є тотожними, оскільки вони є аналогічними за правовими наслідками.
Будь-який правочин з відчуження (відступлення) частки є двостороннім, тобто на його укладення необхідна згода учасника, який відчужує (відступає) частку, і згода набувача частки.
Відступлення частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо; відступлення частки не є окремим різновидом договору.
Якщо сторони або особа певним чином називають правочин який нею/ними вчиняється, але по суті він відповідає ознакам іншого правочину, мають застосовуватися норми, що регулюють цей останній правочин. Тобто якщо особа укладає правочин щодо відступлення (передачі) частки іншій особі і отримує за це кошти або інше майно чи майнові права, то це звичайний договір купівлі-продажу або міни. Якщо взамін частки особа нічого не отримує -        це договір дарування.
Згідно з вимогами частини третьої  статті 719 ЦК України  договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.
Статтею 207 ЦК України  визначено вимоги до письмової форми правочину. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
    Разом з тим підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою.
За таких умов набуття іншою особою статусу учасника товариства шляхом прийняття відповідного рішення загальними зборами учасників товариства не відповідає положенням чинного законодавства.
Право власності на частку в статутному капіталі ТОВ у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. У разі відступлення частки, особа набуває права на частку внаслідок укладення правочину з учасником товариства, а не внаслідок його прийняття до складу учасників товариства загальними зборами чи державної реєстрації відповідних змін.
Відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «Автоальянс-Стар», оформленого протоколом № 5 від 20.04.2010 (єдиним засновником та учасником якого був громадянин ОСОБА_3 із часткою в статутному капіталі 100%, грошовий еквівалент 344    900,00 грн), вирішено добровільно вийти зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра»; здійснити відступлення належної товариству частки в статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6% громадянину ОСОБА_1 ; виконавчому органу ТОВ «Автоальянс-Стар», в особі директора, надано дозвіл та всі необхідні повноваження для виконання дій щодо відступлення вищевказаної частки в статутному капіталі.
Відповідно до п.2 цього рішення вбачається волевиявлення на здійснення відступлення належної товариству частки в статутному капіталі ТОВ «Віра» на користь ОСОБА_1 розміром 99,6 %    в грошовому еквіваленті, який складає 3    346    671,00 грн.
Крім того, пункт 3 вказаного протоколу свідчить про уповноваження виконавчого органу в особі директора на вчинення всіх необхідних дій з приводу виходу ТОВ «Автоальянс-Стар» зі складу учасників ТОВ «Віра», зокрема, на    укладення та підписання від імені товариства відповідних правочинів    щодо відступлення вищевказаної частки в статутному капіталі.
За змістом рішень загальних зборів учасників ТОВ «Віра», оформлених протоколом № 7 від 21.04.2021 надано згоду учаснику ТОВ «Віра» - юридичній особі ТОВ «Автоальянс-Стар» на вихід зі складу учасників шляхом відступлення належної йому частки в статутному капіталі ТОВ «Віра» розміром 99,6%, що складає 3    346    671,00 грн на користь громадянина України ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Колегією суддів встановлено, що доказів укладення між позивачем та відповідачем 2 будь-якого правочину щодо відступлення (купівлі-продаж, дарування) належної позивачу частки у статутному капіталі ТОВ «Віра», матеріали справи не містять та сторонами в процесі розгляду справи не надано.
Посилання відповідачів на існування договору купівлі - продажу (відступлення) частки в статутному капіталі №21-04/2010-2 ДКП-КП/А-Д від 21.04.2010, заяви про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог вих. №02- 08/2010-Д-1 від 02.08.2010 та акту звірки взаємних розрахунків від 02.08.2010, не підтверджено належними засобами доказування та категорично заперечується позивачем, примірники вказаних документів у встановленому  ст. 81 ГПК України  порядку на вимогу суду першої інстанції про витребування документів, надані не були, тому за вірогідністю доказів факт їх існування судом не приймається.
Матеріалами справи не встановлено обставин та підстав, які могли б підтвердити достовірність факту відчуження позивачем корпоративних прав на основі вільного волевиявлення на користь відповідача 2, зокрема укладеного сторонами цивільно-правового договору дарування, спрямованого на безоплатне відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Віра», чи іншого договору, спрямованого на таке відчуження на оплатній основі.
Щодо доводів позивача про наявність підстав для відмови/повернення документів за заявою ОСОБА_2 від 22.04.2010 для вчинення реєстраційної дії державним реєстратором Вінницької районної державної адміністрації у Вінницькій області Стиран Наталією Леонідівною за №11491050005001151 від 23.04.10 «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; зміна складу або інформації про засновників», колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що частиною 3 статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», в редакції від 11.02.2010, передбачено, що у разі внесення змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається  або  копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально засвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників),  або  нотаріально засвідчена копія документа про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства, або нотаріально посвідчений договір про такий перехід чи передання,  або  рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.
Тобто законодавець надав заявнику право вибору можливості подання того чи іншого документа, а не встановив обов`язок подавати саме нотаріально посвідчений договір про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 902/1022/17, відповідно до якої зазначено, що частина 3 статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачає, що для внесення змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, подається один з документів із зазначених в цій частині, в тому числі нотаріально посвідчений договір про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства, але не виключно. 
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра», для реєстрації змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, які було вчинено 23.04.2010 було подано копію рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірену приватним нотаріусом.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що нормами права, чинними на 23.04.2010, тобто на момент вчинення реєстраційної дії № 11491050005001151, не вимагалося надавати реєстратору договори про відчуження частки товариства.
Однак, в ході розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності за заявленими вимогами.
Обґрунтовуючи вказане клопотання, апелянт зазначає, що не існує жодних об`єктивних причин, через які позивач протягом 8-ми років не міг дізнатися про порушення його прав, а тому він міг і мав усі можливості звернутися до суду в межах визначеного законом строку позовної давності, оскільки система органів управління позивача функціонувала безперебійно, юридичний статус цього підприємства підтримувався, воно подавало звітність, мало рахунки у банках, персонал. Більш того, позивач не міг не знати про порушення його прав через те, що станом на час прийняття спірного рішення зборів склад вищих органів управління товариства позивача та відповідача був практично ідентичний, що підтверджується матеріалами справи.
Оцінюючи доводи апелянта, викладені в клопотанні про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.
Відповідно до ст.  256, ч. 3 ст.  267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За змістом ч. 1  ст. 261 ЦК України  позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
До спірних правовідносин підлягає застосуванню трирічний, загальний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Європейський суд з прав людини визначає критерії застосування строку позовної давності, а саме: забезпечення остаточності, юридичної визначеності, захист відповідачів, запобігання несправедливості, пов`язаної зі спливом значного проміжку часу з моменту виникнення обставин, які є предметом спору, посилання судом на докази, які втратили достовірність і повноту із плином часу. Застосування норм національного законодавства, визначення підстав початку перебігу та спливу строку позовної давності віднесено до компетенції державних судових органів.
Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами  ст. 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в  ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого  ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
При цьому, за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Верховний суд акцентує увагу на необхідності аналізу добросовісної поведінки позивача, обов`язку цікавитися станом своїх справ, зокрема, з огляду на періодичність скликання загальних зборів юридичної особи. Учасник товариства, який відповідно до вимог закону обов`язково повідомляється про проведення, про дату, час та місце проведення загальних зборів, однак не отримує протягом тривалого періоду повідомлень від товариства про проведення загальних зборів та іншої інформації, міг за таких обставин проявити звичайну обачність, зацікавитися станом своїх корпоративних прав та довідатись про порушення свого права (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2018 р. у справі № 911/4006/16).
Таким чином, відповідно норм матеріального права початок перебігу строків звернення до суду обумовлюється ознаками виникнення таких юридичних фактів: обізнаністю особи про порушення свого права; обізнаністю про особу, яка порушила право; наявності суб`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права; отримання інформації саме про порушення права, яке належить особі, а на загальних відомостей щодо можливого порушення.
Отже, учасник товариства, навіть за відсутності достовірної інформації щодо протиправного відчуження частки повинен проявляти достатню обачність та зацікавленість відносно своєї власності, тому з огляду на періодичність скликання та проведення загальних зборів (не рідше одного разу на рік), повинен був дізнатися про порушення своїх прав не пізніше 21.04.2011 р., зі спливом річного строку з дати проведення останніх загальних зборів, на яких був присутній представник ТОВ «Автоальянс-Стар».
Також матеріалами справи підтверджується, що в межах трирічного строку позовної давності вчинялись дії, спрямовані на захист порушених прав, шляхом звернення 23.11.2012 року до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, що засвідчено у повідомленні про підозру  за фактом протиправного, умисного, з корисливих мотивів придбання часток, зокрема, у статному фонді ТОВ «Автоальянс-Стар».
Таким чином, з огляду на зазначене, колегії суддів не доведено наявності з даного часу перешкод або існування у ТОВ «Автоальянс-Стар» поважних причин, які унеможливлювали звернення до суду з позовною заявою. Зміна складу учасників товариства не впливає на перебіг строків позовної давності.
Щодо посилання апелянта на те, що даний позов є негаторним, а отже до нього не застосовується трирічний строк позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Таким чином, підставою для подання негаторного позову є наявне чи потенційне обмеження прав фактичного власника речі (майна). 
Так, часткою в статутному капіталі можливо володіти лише юридично, що засвідчується державною реєстрацією переходу права власності на частку з одночасним набуттям її власником прав з частки. В даному ж випадку, позивач не володіє часткою в статуному капіталі, оскільки згідно реєстраційної дії № 11491050005001151, вона належить відповідачу 2 - ОСОБА_1 .
Аналогічної позиції притримується Велика Палата ВС у постанові № 359/3373/16-ц від 23.11.2021.
Зокрема, Велика Палата ВС зазначила, що з урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.  
Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що твердження апелянта, що заявлені вимоги за правовою природою мають ознаки негаторного позову є помилковими.
Беручи до уваги викладене, оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» були заявлені до суду 11.05.2021, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про сплив позовної давності у даній справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 25.08.2020 у справі №910/13737/19 зазначила, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Тобто, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.
Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 року у справі №907/9/17, провадження № 12-76гс18).
Натомість, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
Згідно ч. 1  ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п.п. 1, 2 п. 2 ч. 2  ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для позову немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01.01.2021 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2 270,00 грн.
При цьому, за змістом ч. 3  ст. 6 Закону України «Про судовий збір»  за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Позивачем фактично заявлено дві позовні вимоги: одна має немайновий характер (про скасування реєстраційної дії) та одна майнова вимога щодо прав на відповідне матеріальне благо (частку у статутному капіталі юридичної особи), яка має конкретно визначену грошову оцінку (про визначення розміру статутного капіталу юридичної особи в сумі 3  362  731, 00 грн; про визначення розміру частки позивача у статутному капіталі юридичної особи в сумі 3  346  671, 00 грн.), а тому розмір ставки судового збору за її подання визначається на підставі ч. 1 та ч. 2  ст. 4 Закону України «Про судовий збір»  .
Враховуючи вказані вище положення законодавства та з огляду на заявлені позивачем позовні вимоги, ТОВ «Автоальянс-Стар» необхідно було сплатити судовий збір до суду першої інстанції у загальному розмірі 52 710,97 грн (2    270,00 грн + 50 440,97 грн), а до суду апеляційної інстанції - 79  066, 46 грн. (3  405, 00 грн. + 75  661, 46 грн.). Натомість, позивач сплатив судовий збір у розмірі 4  540, 00 грн та 6  810, 00 грн відповідно.
Отже, стягненню з ТОВ «Автоальянс-Стар» в дохід Державного бюджету України підлягає судовий збір за подання позовної заяви у сумі 48  170, 97 грн, а за подання апеляційної скарги - 72 256, 46 грн.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар»   на рішення господарського суду міста Києва від 26.10.2021 року у справі № 910/4277/21 залишити без задоволення.
2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 26.10.2021 у справі № 910/4277/21 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» (21036, м. Вінниця, вул. Данила Галицького, 27; код ЄДРПОУ 36634061) в дохід Державного бюджету України 48  170, 97 грн. судового збору за подання позовної заяви та 72 256, 46 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. 
5.   Матеріали справи №910/4277/21 повернути до Господарського суду міста Києва.   

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 06.07.2022