Єдиний унікальний номер 233/2788/21 
Номер провадження 22-ц/804/468/22        

Єдиний унікальний номер 233/2788/21                          Головуючий у 1 інстанції Каліуш О.В.
Номер провадження 22-ц/804/468/22                                            Суддя доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року                                                                                     

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                             Агєєва О.В.,
суддів                                                  Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу №233/2788/21 за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Шамардіним Володимиром Миколайовичем на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада  2021 року, ухвалене у складі судді Каліуш О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» звернулося до Костянтинівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з теплопостачання.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ВО «Костянтинівкатепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» поставляє теплову енергією та забезпечує теплом квартиру АДРЕСА_1 .  У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку по сплаті наданих послуг з теплопостачання, за період з жовтня 2011 року по травень 2021 включно утворилася заборгованість в загальному розмірі 80630,03 грн, яку відповідач в добровільному порядку погашати відмовляється. 
У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з жовтня 2011 року по травень 2021 включно в сумі 80630,03 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада  2021 року позов ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з теплопостачання задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 30 червня 2018 року по травень 2021 року включно в сумі 37516 грн. 85 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено, також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просила рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2021 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування зазначила, що рішення суду було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, судом першої інстанції не було враховано, що з 18.05.2006 вона не є споживачем послуг з постачання теплової енергії від ВО «Костянтинівкатепломережа». Так, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2010 року у справі №2-1842/10 встановлено, що згідно із Актом про відключення від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГПВ від 18 травня 2006 року, відповідачі були відключені від ЦО і послугами позивача не користувалися, тому заборгованість за послуги теплопостачання перед позивачем у них відсутня, однак суд першої інстанції не дав належної оцінки даним обставинам. Позивач зазначене судове рішення не оскаржував. При цьому документи з питань відключення спірної квартири від мереж ЦО і ГПВ були знищені за закінченням терміну зберігання. Акти про підключення житлового будинку до системи опалення не є свідченням підключення до цієї системи саме спірної квартири. Крім того, позивач протягом 11 років не ставив питання про незаконність відключення квартири відповідача від централізованого опалення.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування зазначив, що посилання відповідачки на відсутність центрального опалення у її квартирі не підтверджує законність відключення помешкання від системи централізованого опалення, а навпаки свідчить про самовільний демонтаж, що заборонено законодавством. Порядок відключення чітко передбачений нормативними актами. На адресу ВО «Костянтинівкатепломережа» не надходило жодного Акту, затвердженого на комісії про відключення від мереж ЦО і ГВП. Даних щодо прийняття міжвідомчою комісією рішення про відключення відповідачки від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води, та перегляд умов договору про надання послуг з централізованого теплопостачання, як того вимагає Порядок від 22.11.2005 №4, у матеріалах справи не має. Тобто відсутні підстави вважати, що квартира відповідачки є такою, що відключена від централізованого опалення відповідно до вимог, передбачених законодавством. Відповідачка не дотрималася Порядку відключення від мереж централізованого опалення, а тому у позивача є підстави для нарахування плати за опалення в спірний період та право вимагати оплати нарахованих платежів

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі складає 80630,03  грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВО «Костянтинівкатепломережа» є постачальником послуг з централізованого опалення ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_2 , про що свідчить особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий у ВО «Костянтинівкатепломережа» на ім`я відповідачки ОСОБА_1 .
В період з жовтня 2011 року по травень 2021 року позивачем надавалися послуги з централізованого опалення, про що свідчать Акти про підключення житлового будинку АДРЕСА_3 до системі централізованого опалення від 15 жовтня 2011 року, 15 жовтня 212, 05 жовтня 2013 року, 23 жовтня 2014 року, 16 жовтня 2015 року, 15 жовтня 2016 року, 17 жовтня 2017 року, 25 жовтня 2018 року,28 жовтня 2019 року, 02 листопада 2020 року.        

Згідно із листом виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 16.11.2021 № 3121/26-вх, надати інформацію щодо звернення ОСОБА_1 до постійно діючої міжвідомчої комісії з питання відключення квартири АДРЕСА_1 у 2006 році не можливо у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Згідно  рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 11.06.2010 № 2-1842/10 в цивільній справі за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за надані послуги теплопостачання з січня 2004 року по березень 2010 року у задоволенні зазначеного позову було відмовлено. При розгляді цієї справи суд першої інстанції посилався на те, що згідно із Актом про відключення від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГПВ від 18 травня 2006 року, відповідачі були відключені від ЦО і послугами позивача не користувалися.
Згідно із довідкою про розрахунок суми боргу заборгованість відповідачки перед позивачем за період жовтня 2011 року по травень 2021 року складає 80630,03 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність відключення від системи централізованого опалення. Крім того, судом першої інстанції зроблено висновок можливість застосування наслідків закінчення строку позовної давності до частини платежів, та фактично стягнуто суму заборгованості з червня 2018 року  по травень 2021 року

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.
Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «При житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.
Згідно з п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
У відповідності до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Плата за теплову енергію, передбачена Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 (із змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 18 Правил № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Згідно п. 20 цих Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів теплової енергії або затверджених нормативів споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо).
Згідно п. 21 Правила у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормами споживання з розрахунку за 1 кв. м. (куб метр) опалювальної площі (об`єму) квартири та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством.
Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
У відповідності до пункту 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Відповідно до п. 2.1 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом від 22.11.2005 № 4 Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України (в редакції чинній на 18.05.2006) (далі- Порядок), для вирішення питання відключення окремих приміщень житлового будинку від мереж централізованого опалення власник, наймач (орендар) приміщення повинен звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП.
Комісія після вивчення конкретних умов у місячний термін приймає рішення, яке має враховувати затверджений план перспективного розвитку систем централізованого теплопостачання, існуючий стан мереж енергозабезпечення даного поселення або окремого мікрорайону. Рішення комісії оформлюється протоколом, витяг з якого у десятиденний термін надається заявникові (п.2.2 Порядку).
При позитивному рішення Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП (п.2.2.1 Порядку).
Відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ним особи (п.2.5 Порядку).
По закінченні робіт складається акт про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під`їзду будинку) від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження (п. 2.6 Порядку).
Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (п. 2.7 Порядку).
Тобто єдиною законною підставою для відключення квартири відповідача від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як на підставу своїх заперечень відповідач посилається на наявність рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 11.06.2010 № 2-1842/10 в цивільній справі за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за надані послуги теплопостачання. 
Однак у відповідь на зазначений довод апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що у  рішенні суду дійсно є посилання на Акт про відключення від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП від 18.05.2006. Проте, інформації про затвердження цього Акту рішенням постійно діючої міжвідомчою комісією для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП, рішення суду № 2-1842/10 не містить. Питання про правомірність відключення квартири відповідачки від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП не вирішувалось, судом у межах справи № 2-1842/10 лише був зроблений висновок про необґрунтованість вимог щодо стягнення суми заборгованості за надані послуги теплопостачання з січня 2004 року по березень 2010 року. Самого акту, оформленого належними чином, чи інших документів, про підтверджують правомірність відключення квартири відповідача від опалення, нею не надано.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно із ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що ОСОБА_1 була споживачем послуг з теплопостачання в період з жовтня 2011 року по травень 2021. При цьому документів, що б засвідчували факт відключення квартири відповідача у спірний період від мережі теплопостачання, сторонами не надано.

При цьому, визначаючи суму, що підлягає стягненню, суд першої інстанції вірно застосував вимоги ч.ч. 3, 4 статті 267 ЦК України щодо спливу позовної давності та зважаючи на те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом 30 червня 2021 року, а з розрахунку заборгованості вбачається, що у період з жовтня 2011 року по травень 2018 року відповідачка не здійснювала оплат за надані послуги з теплопостачання, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за надані послуги теплопостачання у межах строку позовної давності за період з червня 2018 року (початок нарахування в опалювальному сезоні - жовтень 2018 року) по травень 2021 року включно (кінець нарахування в опалювальному сезоні - квітень 2021 року) в розмірі 37516,85 грн, відмовивши у задоволенні іншої частини позовних вимог. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада  2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: