ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/9341/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Олексій РІДЗЕЛЬ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 червня 2022 року                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, 
 
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просила:
-          визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 06.05.2021             № 232650001616 про відмову у призначенні позивачу пенсії;
-          визнати протиправними, оформлені листами від 19.08.2021 та від 08.10.2021 відмови у призначенні позивачу пенсії;
-          зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача, який дає право на пенсію за віком, період роботи з 12.07.1979 до 05.08.1982 в колгоспі ім. Ілліча Бахчисарайського району Кримської області, з 07.09.1982 до 21.10.1991 в колгоспі                  ім. С.М. Кірова Красногвардійського району Кримської області та повторно розглянути заяву позивача від 05.05.2021 про призначення пенсії за віком з доданими документами та прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за віком з урахуванням довідок про стаж та заробітну плату.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача для обчислення пенсії період роботи, який підтверджується записами у трудовій книжці та відповідними довідками. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 р. позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.05.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 22.06.2022.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05.05.2021 позивач звернулась до відповідача із заявою № 1013 про призначення пенсії за віком.
Листом від 19.05.2021 № 2300-0212-8/29179 позивача повідомлено, що за результатами розгляд поданих документів встановлено, що страховий стаж позивача становить 25 років та 24 дні. До страхового стажу не зараховані періоди роботи з 12.07.1979 до 05.08.1982, з 07.09.1982 до 21.10.1991. У зв`язку, із цим прийнято рішення від 06.05.2021 № 232650001616 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Заявою від 27.07.2021 позивач повторно звернулась до відповідача з проханням призначити пенсію за віком у зв`язку із досягненням 60 років та за наявності страхового стажу більше 28 років. До заяви позивач додала копії трудових книжок та уточнюючих довідок від 22.06.2021 № № 104-107, виданих виробничим кооперативом «Восход».
Листом від 19.08.2021 №5879-5993/К-02/8-2300/21, позивача повідомлено, що уточнюючі довідки від 22.06.2021 №№104-107, видані виробничим кооперативом «Восход» не можуть бути взяті до уваги, оскільки видані та окупованій території.
Заявою від 21.09.2021 позивач втретє звернулась до відповідача з проханням призначити пенсію за віком у зв`язку із досягненням 60 років та за наявності страхового стажу більше 28 років. До заяви позивач, окрім вищевказаних документів, додала копії історичної довідки від 09.07.2021 №Л-33л, витягу з книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспника, архівної довідки від 09.07.2021 №Л-35л, виданих адміністрацією Бахчисарайського району Республіки Крим.
Листом від 08.10.2021 № 7178-7519/К-03/8-2300/21, позивача повідомлено по відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 12.07.1979 до 05.08.1982, з 07.09.1982 до 21.10.1991 та призначення пенсії за віком з вищевказаних підстав.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в даному випадку, в трудовій книжці є посилання на підставу внесення записів, вони завірені підписами повноважних осіб та печатками, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином, що не викликає у суду сумнівів у їх достовірності. Також, судом враховано «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, які релевантні до даних правовідносин.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки судом не було враховано, по підтвердженню періодів роботи, позивачем надано уточнюючі довідки, видані на тимчасово окупованих територіях, тож, будь-який акт (рішення, документ), виданий цим органом є недійсним та не створює правових наслідків.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає  Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  (далі  Закон № 1058).
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2   ст. 24 Закону № 1058,  страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно норм ч. 4   ст. 24 Закону № 1058,  періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 62 Закону України  «Про пенсійне забезпечення»  від 05.11.1991     № 1788-ХІІ (далі  Закон № 1788), основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Так, порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637  (далі - Порядок № 637), зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до приписів п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
У силу норм п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Тож, з наведеного слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, при цьому, довідки від установ, підприємств виконують допоміжну/уточнюючу функцію, у разі наявності в трудовій книжці неточностей, незаповнених/втрачених даних.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що згідно із записами трудової книжки позивача, копія якої наявна у матеріалах справи, позивач у період з 12.07.1979 до 05.08.1982 працювала у колгоспі ім. Ілліча Бахчисарайського району Кримської області, а з 07.09.1982 до 21.10.1991, позивач працювала у колгоспі ім. Кірова Красногвардійського району Кримської області.
З урахуванням того, що в трудовій книжці є посилання на підставу внесення записів, вони завірені підписами повноважних осіб та печатками, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином, відповідач не мав підстав без належного обґрунтування ставити їх під сумнів.
Вказані записи також підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями довідок, що видані сільськогосподарським виробничим кооперативом «Восход» від 22.07.2021 №104-107 про роботу позивача у колгоспі ім. Кірова Красногвардійського району Кримської області з 07.09.1982 до 21.10.1991, кількість відпрацьованих трудоднів та заробітну плату. Крім того, архівною довідкою від 09.07.2021, виданою адміністрацією Бахчисарайського району Республіки Крим, підтверджено роботу позивача з 12.07.1979 до 05.08.1982 у колгоспі ім. Ілліча Бахчисарайського району Кримської області.
Що стосується доводів апелянта про те, що вказані довідки видані на тимчасово окупованій території та не можуть бути взяті до уваги, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду у постанові від 22.10.2018 у справі № 235/2357/17. Додатково, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
За змістом ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Суд вважає за необхідне зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд ООН у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, § 45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, на думку суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Таким чином, наявна інформація про страховий стаж позивача підтверджується довідкою, яка має братися до уваги відповідачем, проте така жодним чином не легітимізує окупаційну владу, адже позивач не має жодних інших варіантів діяти, аніж отримати таку довідку задля підтвердження наявного в нього права на пенсійне забезпечення, у тому розмірі, що вона заробила впродовж свого трудового шляху.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції мав підстави для застосування названих загальних принципів («Намібійські винятки»), що сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення як громадянину, яка працювала на роботах зі шкідливими умовами праці.
Оскільки дані трудової книжки позивача та вищевказаних довідок, які надавались до органу Пенсійного фонду України, підтверджують її роботу у вказаних вище сільськогосподарських підприємствах, суд дійшов висновку, що позивач має право на зарахування вищевказаного страхового стажу для призначення пенсії за віком.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не довів законності відмови у зарахуванні вказаного вище стажу. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
У цілому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та, насамперед, стосуються намагання апелянта вдатись до переоцінки обставин, яким вже було надано правову оцінку та обґрунтування відповідача по яким, були правомірно відхилені судом. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                        В.В. Кузьменко

                                                                                                             Я.М. Василенко