Постанова
Іменем України
 
04 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 447/142/18
провадження № 61-6341св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: Новосілко-Опарська сільська рада Миколаївського району Львівської області, Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Новосілко-Опарська сільська рада Миколаївського району Львівської області, Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання заповіту недійсним та встановлення родинних відносин.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Новосілки-Опарські Миколаївського району Львівської області померла їх тітка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідна сестра ОСОБА_6 (батька позивачів, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ). У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 . вiдповiдно до частини першої статті 1220 ЦК України відкрилася спадщина на належне їй майно. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є рідними сестрами, батьками яких були: ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .
Матір`ю їхнього батька, тобто бабою по батьківській лінії, була ОСОБА_10 . Факт родинних відносин підтверджується відомостями про батьків, вказаними 
у свідоцтві про народження ОСОБА_6 
ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Новосілка-Опарська Миколаївського району Львівської області, була також матір`ю ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та жительки села Новосілки-Опарські Миколаївського району Львівської області, яка доводилася їм рідною тіткою по батьковій лінії (рідна сестра батька).
30 червня 2017 року секретарем Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області посвідчено заповіт ОСОБА_5 , яким вона зробила таке розпорядження щодо свого майна на випадок своєї смерті: земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею: 0,2819 га; 0,0737 га; 0,3011 га спадкодавець заповіла відповідачу 
ОСОБА_4 , все інше своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати спадкодавцю на день її смерті - відповідачу ОСОБА_3 .
З указаним заповітом позивачі у справі не згодні, оскільки їхні права і законні інтереси порушено цим документом як спадкоємців за законом. При цьому, посвідчення заповіту відбувалось з порушенням вимог законодавства, а саме: статті 56 Закону України «Про нотаріат», статей 1247, 1251, 1257 ЦК України, вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 
11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок).
Вважали, що спірний заповіт не відображав дійсної волі тітки, тому що у неї не було жодних мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідачів (особливо ОСОБА_3 , якого вона не знала та який був для неї зовсім чужою людиною, ніколи за нею не доглядав, разом з нею не проживав та матеріально не підтримував). Зазначали, що оспорюваний заповіт був складений за наполягання та під впливом відповідача ОСОБА_4 .
Крім того, всупереч частині третій статті 45 Закону України «Про нотаріат» та абзацу 8 пункту 1.4 розділу ІІІ Порядку в оспорюваному заповіті не зазначено, внаслідок якої саме фізичної вади заповідач не могла самостійно підписати заповіт, ознайомитись із заповітом особисто, а також відсутні відомості про роз'яснення свідкам, присутнім при посвідченні заповіту, та особі, яка підписала заповіт замість заповідача, вимог статті 1255 ЦК України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 листопада 
2019 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, а саме: що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Новосілки-Опарські Миколаївського району Львівської області, ОСОБА_5 , уродженка та жителька села Новосілки-Опарські Миколаївського району Львівської області, була рідною тіткою по батьковій лінії (рідна сестра батька ОСОБА_6 ) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що у статті 1257 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Крім того, передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, 
є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, можна дійти висновку про те, що недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені, зокрема у статтях 1247 - 1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням. При цьому, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України; посадовою особою органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Інші незначні порушення складення, підписання заповіту не мають наслідком його недійсність, якщо вони не впливають на вільне волевиявлення заповідача. Таким чином, незначні, формальні порушення процедури посвідчення заповіту, на які посилаються позивачі у своїх позовних вимогах, зокрема відсутність у тексті заповіту дати народження, місця проживання, реквізитів паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка не можуть визнаватися підставою для недійсності цього правочину, оскільки текст оспорюваного заповіту містить інформацію про те, що ці дії вчинені («особи встановлено, дієздатність перевірено»).
Оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачами належних та допустимих доказів не надано, у зв`язку з чим суд першої інстанції в задоволенні позову у цій частині відмовив. 
Разом з цим факт наявності родинних відносин між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Новосілки-Опарські Миколаївського району Львівської області ОСОБА_5 як тіткою (рідною сестрою батька позивачів) підтверджується належними доказами, а тому відповідна позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 листопада 
2019 року скасовано в частині відмови у визнанні заповіту недійсним, ухвалено 
в цій частині нове рішення.
Визнано недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_5 , посвідчений 
30 червня 2017 року секретарем Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області Дякунчаком О. Ю. за реєстровим № 28.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що порушення допущені при посвідченні заповіту є суттєвими. Дотримання вимог щодо посвідчення заповіту вимагається нормами Закону України «Про нотаріат», Порядку та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, заповіт має бути складено у письмовій формі, із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача та підписано заповідачем особисто.
Суд вказав, що із змісту заповіту не встановлено те, що він складений та посвідчений секретарем сільської ради на прохання самої заповідачки 
ОСОБА_5 , не встановлено осіб заповідачки та свідків згідно з їх паспортними даними. У заповіті зазначено, що він складений у зв`язку з хворобою, в той час як допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що заповідачка ОСОБА_5 була дієздатною, самостійно ходила, усе розуміла. Це суперечить статті 43 Закону України «Про нотаріат» і нормам Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування.
Заповіт складався власноручно за місцем проживання ОСОБА_5 , проте надалі він був надрукований поза межами адреси і місця складення заповіту 
у житловому будинку ОСОБА_5 та підписувався невідомо у який спосіб свідками (у них вдома чи у сільській раді), оскільки власноручно складеного заповіту немає. Нормами законодавства не вимагається переробляти заповіт, складений власноручно у присутності заповідача, на його вимогу, в присутності свідків надрукований технічними засобами поза межами проживання заповідача, без його підпису, без зазначення місця складення заповіту. У тексті складеного заповіту також відсутні ідентифікуючі дані про свідків, їх місце проживання, за чиїм проханням такі викликані та у зв`язку з чим. Крім того, всупереч абзацу 
3 частини другої статті 1248 ЦК не вказано через які саме фізичні вади заповідач не може прочитати заповіт та підписати його. Згідно з поясненнями, наданими 
у судовому засіданні 28 березня 2019 року відповідачем ОСОБА_4 , встановлено, що « ОСОБА_5 була у добрій фізичній формі, самостійно ходила, була лише згорблена, працювала мотичкою в полі, мала на нозі рану, фізичних вад не мала жодних». Таким чином, суд при вирішенні справи не встановив ні з змісту заповіту, ні з пояснень учасників справи та свідків, яка дійсна причина складення заповіту від імені ОСОБА_5 у присутності свідків вдома та чи відповідало це її волевиявленню, чи перевірялася дієздатність особи заповідача, свідків, які були запрошені секретарем сільської ради.
Суд апеляційної інстанції також врахував те, що заповідач, яка була відповідно до свого віку, у добрій фізичній формі, працювала, самостійно пересувалась, не могла скласти заповіт на чужу їй людину « ОСОБА_11 », якого не знала. При цьому, він не був її родичем, проте мав таке ж ім`я « ОСОБА_12 », на якого ОСОБА_5 мала наміри заповісти все своє майно і про це говорила відкрито (про це знали усі родичі).
Аргументи учасників справи
У квітні 2021 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині визнання заповіту недійсним, у цій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суд апеляційної інстанції не встановив недієздатність заповідачки (висновку експертизи у матеріалах справи немає), невідповідність волі та волевиявлення заповідачки не з`ясовано, а тому доводи позивачів зводились до власної незгоди зі змістом заповіту;
доводи апеляційної скарги зводились до констатації деяких формальних упущень, допущених при посвідченні заповіту, проте доводів про недієздатність заповідачки позовна заява та апеляційна скарга не містили. Недоліки у тексті заповіту, допущені не з вини відповідачів, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки заповідач, а також відповідачі, на користь яких було вчинено заповіт, не мають відношення до порядку організації роботи органу місцевого самоврядування та не несуть відповідальність за дії чи бездіяльність посадових осіб. При цьому така помилка не може вплинути на волевиявлення спадкодавця та права спадкоємця, які виникають у нього на підставі заповіту. Незначні, формальні порушення процедури посвідчення заповіту не можуть визнаватися підставою для недійсності цього правочину, якщо встановлено, що вони не впливають на вільне волевиявлення заповідача;
підписання заповіту іншою особою на прохання заповідача відбулося 
з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном. Текст спірного заповіту прочитаний уголос, його підписано посадовою особою, яка наділена відповідними повноваженнями та засвідчено гербовою печаткою. Сама по собі відсутність вказівки 
у посвідчувальному написі на причину, з якої текст заповіту не міг бути підписаний заповідачем особисто, не свідчить про дефект форми заповіту та його недійсність у зв'язку із цим;
виготовлення та складання друкованого тексту заповіту секретарем не могло бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, оскільки така обставина не є підставою для визнання заповіту недійсним.
У травні 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просила у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 відмовити.
Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що: 
складання та посвідчення заповіту від імені ОСОБА_5 відбулось з порушеннями вимог цивільного законодавства;
заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним;
спірний заповіт не відображає дійсну волю ОСОБА_5 щодо розпорядження своїм майном на випадок її смерті, близьким родичам вона не розповідала про намір заповісти частину майна чужій особі, зокрема відповідачу ОСОБА_3 ;
пояснення секретаря сільської ради Дякунчака О. Ю., свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , які надані ними про обставини справи у судовому засіданні, також підтверджують, що при посвідченні оспорюваного заповіту було допущено порушення норм законодавства;
в оспорюваному заповіті не вказано причин у зв`язку із якими цей заповіт підписаний іншою особою, а не заповідачем;
у заповіті не зазначено причини, чому саме нотаріальна дія вчиняється 
в житловому будинку заповідачки, «яка не була прикута до ліжка у зв'язку 
з хворобою, ходила з паличкою»;
посилання ОСОБА_3 на висновки Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини є нерелевантним.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції оскаржувалось в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним. У зв`язку з викладеним предметом касаційного перегляду є постанова у апеляційного суду щодо вказаних позовних вимог.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою тавитребувано матеріали справи із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання та дії постанови Львівського апеляційного суду від 
08 лютого 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, який подано 11 червня 2021 року, залишено без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 26 квітня 2021 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права). Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі 
№ 515/1104/17, від 27 березня 2019 року у справі № 491/1528/15-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі 
№ 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 
20 березня 2020 року у справі № 320/8118/17, від 06 березня 2018 року у справі 
№ 0910/1403/2012-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 671/248/19, від 
10 липня 2019 року у справі № 396/1116/17, від 18 вересня 2019 року у справі 
№ 496/6194/14-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 564/1226/16-ц та постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12.
Фактичні обставини справи
30 червня 2017 року секретар Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області за реєстраційним № 28 посвідчив заповіт ОСОБА_5 , яким вона зробила таке розпорядження щодо свого майна на випадок своєї смерті: земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею: 0,2819 га; 0,0737 га; 0,3011 га спадкодавець заповіла відповідачу ОСОБА_4 , все інше своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати спадкодавцю на день її смерті - відповідачу ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Новосілки-Опарські Миколаївського району Львівської області померла тітка позивачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідна сестра ОСОБА_6 (батька позивачів, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 18 липня 2017 року № 15, виданим Амбулаторією загальної практики сімейної медицини села Велика Горожанка Миколаївського району Львівської області.
Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне їй майно.
Позивачі вказували, що 28 грудня 2017 року вони своєчасно звернулись 
до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті 
ОСОБА_5 .
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_15 пояснили, що ОСОБА_5 під час складання заповіту розуміла значення своїх дій, не була прикута до ліжка у зв`язку із хворобою, самостійно ходила, проте не вміла читати і писати, тобто була неписемна. Секретар сільської ради ОСОБА_16 писав текст заповіту від руки у хаті, потім пішов до приміщення сільської ради, щоб надрукувати його текст. Коли він повернувся, вказаний заповіт був прочитаний уголос в присутності свідків та ОСОБА_5 . Свідки та 
ОСОБА_15 підписали заповіт.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких мотивів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно з частиною другою статті 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, 
а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «згідно з частиною другою статті 
215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У справі, яка переглядається, апеляційний суд визнав недійсним заповіт, посилаючись на обставини, які є підставою для визнання цього правочину нікчемним.
Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, виходячи із такого.
Колегія суддів зазначає, що для застосування наслідків нікчемності правочину установленню в цій справі підлягав факт наявності або відсутності підстав для кваліфікації заповіту  ОСОБА_5 від 30 червня 2017 року як нікчемного.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Підстави нікчемності заповіту визначені в частині першій статті 1257 ЦК України, за якою нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі 
№ 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».
Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».
У статті 1253 ЦК України передбачено можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 302/857/19 (провадження № 61-1866св21) зазначено, що «статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. […] Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, встановили, що 03 серпня 2009 року на прохання ОСОБА_3 складено заповіт з її слів приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У зв`язку з неграмотністю ОСОБА_3 на її прохання в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 текст заповіту до його підписання зачитаний уголос приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В. та підписаний ОСОБА_4 , що у сукупності свідчить про дотримання приписів статей 1247, 1253 ЦК України».
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції встановив, що 30 червня 
2017 року секретарем Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області Дякунчаком О. Ю. складено заповіт  ОСОБА_5 з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. На прохання  ОСОБА_5 в присутності секретаря Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області Дякунчака О. Ю. текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , підписаний ОСОБА_14 , що у сукупності свідчить про дотримання приписів статей 1247, 1253 ЦК України.
Апеляційний суд помилково виходив з того, що у заповіті не вказано причину, через яку заповідачка власноручно не могла підписати заповіт, відсутні ідентифікуючі дані про свідків, їх місце проживання, оскільки у тексті заповіту зазначено: « ОСОБА_5 у зв`язку із хворобою не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за її дорученням, та в її та моїй, ОСОБА_16 , присутності текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_13 . 
У зв`язку з хворобою ОСОБА_5 за її дорученням, та в її та моїй, ОСОБА_16 , присутності текст заповіту підписано ОСОБА_14 ».
Таким чином у заповіті зазначені всі необхідні відомості, заповіт перед підписанням зачитано уголос, підписано іншою особою замість заповідача, та посвідчено при свідках. При цьому службовою особою в посвідчувальному написі зазначено, що особи свідків та особа, яка підписувала заповіт замість заповідачки, встановлені, а їх дієздатність перевірено.
Аргумент про те, що у тексті заповіту, крім прізвища, ім`я та по батькові осіб, які були свідками, не вказано їх дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідків, як того вимагають норми Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, є необґрунтованим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі 
№ 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням.. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».
Оскільки Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, не є актом цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину. За таких обставин підстав для визнання недійсним заповіту в зв`язку з невідповідністю його змісту нормам вказаного Порядку немає.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображення дійсного волевиявлення заповідачки відповідає вимогам закону. Разом з цим суд першої інстанції не врахував те, що позивачі, посилаючись на обставини щодо нікчемності заповіту, просили визнати його недійсним, тобто фактично обрали неналежний спосіб захисту порушеного права, тому в задоволенні позову потрібно було відмовити саме з цієї підстави.
За таких обставин постанову апеляційного суду в оскарженій частині необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційно скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду від 
14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20), від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19), від 
03 листопада 2021 року у справі № 302/857/19 (провадження № 61-1866св21), від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним - зміні у мотивувальній частині.
Ураховуючи результати розгляду касаційної скарги, а також те, що за її подання ОСОБА_3 сплатив 1 816,00 грн, з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь необхідно стягнути судовий збір за подання касаційної скарги по 908,00 грн з кожної.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 30 червня 2017 року секретарем Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області Дякунчаком Олегом Юрійовичем за реєстровим № 28, скасувати.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 листопада 
2019 року в частині відмови у визнанні недійсним заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 30 червня 2017 року секретарем Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області Дякунчаком Олегом Юрійовичем за реєстровим № 28, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі по 908,00 грн з кожної.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	  І. О. Дундар  	
 	Є. В. Краснощоков   М. М. Русинчук