ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" травня 2022 р.                                                       Справа №907/438/21
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі:
головуючого (судді доповідача):                                         Кордюк Г.Т.
суддів:                                                                                Кравчук Н.М.
                                                                                          Плотніцького Б.Д.
секретар судового засідання Залуцький Д.Т.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аква Поляна», б/н і б/д (вх.№01-05/622/22 від 02.03.2022),
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2022 (повний текст складено 28.01.2022)
у справі №907/438/21 (суддя Андрейчук Л.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аква Поляна»
до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поляна» 
до відповідача 2 Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Реміра Закарпаття»
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Полянська сільська рада Мукачівського району Закарпатської області
про визнання права власності на майно,

за участю представників сторін:
від позивача – Поврозник А.П. (адвокат);
від відповідача-1 – Олійник Р.Б. (представник);
від відповідача-2 – Олійник Р.Б. (представник);
від третьої особи-1 – не з`явився;
від третьої особи-2 – не з`явився;
ВСТАНОВИВ:
07.06.2021 у Господарський суд Закарпатської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Аква Поляна» (далі по тексту – ТОВ «Аква Поляна») з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поляна» (далі по тексту – ТОВ «Санаторій «Поляна») та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі по тексту – ПрАТ «Укрпрофоздоровниця») про визнання права власності на цех по розливу мінеральної води (літ. А', Б), загальною площею - 1 935,00 кв.м. (до реконструкції будівля колишнього клубу-їдальні (колишній корпус № 4 сан. Поляна, а саме: клуб-їдальня (літ. А'), загальною площею 1 557,00 кв.м. та склад (літ. Б), загальною площею 347,3 кв.м., які мали загальну площу 1 904,3м.кв), розташований за адресою: 89313, Закарпатська область, Мукачівський район, с. Поляна, вул. Духновича, буд.104, створений внаслідок реконструкції, шляхом виділу 111/1000 часток цілісного майнового комплексу Санаторій Поляна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав №: 560100921240) в окремий новостворений об`єкт нерухомого майна, а також на вбудовані приміщення ресторану ТОВ Аква-Поляна, загальною площею - 202,9 кв.м., в клубі-їдальні (літ. Г) - із загальною площею - 3 566, 9 кв.м. ), на праві спільної часткової форми власності на 11/1000 часток нерухомого майна в цілісному майновому комплексі санаторій Поляна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав №: 560100921240), с. Поляна, вул. Духновича, буд.104.
В обґрунтування позову зазначає, що ним на виконання договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, було проведено частину робіт, передбачених першим етапом спільної діяльності, зокрема: проведено реконструкцію частини будови діючої клубу-столової літ. «Г» під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням, про що свідчить акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням голови Свалявської районної державної адміністрації № 391 від 21.07.2003; проведено реконструкцію існуючого корпусу №4 (колишньої клубу-їдальні літ «A’» та прибудова (склад) літ. «Б») під цех по розливу мінеральної води, про що свідчить акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням голови Свалявської районної державної адміністрації №24 від 27.01.2004.
За твердженням позивача, наслідком реконструкції є фактичне припинення існування одного об`єкта нерухомості, та створення на його місці іншого, із зміненими і покращеними функціональними характеристиками. В даному випадку - на місці колишнього корпусу №4 Санаторію «Поляна» (будівлі клуб-їдальні «A’» та складу «Б») створено цех по розливу мінеральних вод, в частині приміщень будівлі клуб-їдальні літ. «Г» створено новий об`єкт нерухомості – ресторан. Таким чином, позивач вважає, що наявними у справі доказами (актами державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єктів, протоколами загальних зборів учасників спільної діяльності, та рішеннями судів у справі №5008/1335/2011), підтверджено наявність визначених законом підстав для набуття позивачем - ТОВ «Аква Поляна» права власності на нерухоме майно. 
Позов заявлено з посиланням на статті 328, 332, 356, 392, 1130, 1134 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2022 у справі №907/438/21 відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову, оскільки позивачем не надано доказів набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості (цех по розливу мінеральної води (літ. «A’», «Б») площею 1    935,00 кв.м. та вбудовані приміщення ресторану ТОВ «Аква Поляна» площею 202,9 кв.м.), що могло б бути захищено судом на підставі приписів ст. 392 ЦК України.
Крім того, застосування ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що позивач не перебуває з особами, з якими виник спір про право, у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
Щодо визнання права власності за позивачем на спірний об`єкт нерухомості на підставі ст. 331 ЦК України, то судом зроблено висновок, що ця норма не підлягає застосуванню, оскільки у результаті реконструкції спірних будівель (приміщень) (будівлі колишнього клубу-їдальні літ. „А”, з прибудовою літ. „Б”, та частини будівлі клубу-їдальні літ. „Г”) нові об`єкти нерухомості створені не були, а лише була здійснена перебудова існуючих будівель (приміщень).
Крім того, судом зроблено висновок, що оскільки внесене відповідачем-1 майно у спільну діяльність не належить йому на праві власності, а на праві повного господарського відання, позивач не міг набути право власності на цей об`єкт нерухомості.
Не погодившись з вказаним рішенням  суду першої інстанції, ТзОВ «Аква Поляна» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження, рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2022 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:
1)висновок суду першої інстанції про те, що звернення із позовом на підставі ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що позивач не перебуває з особами, з якими виник спір про право, у зобов`язальних правовідносинах, не узгоджуються з правовими висновками, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц;
2)місцевий господарський суд не врахував п. 3.4 договору №2108080/2002-2 від 26.07.2002 про спільну діяльність про те, що майно створене в результаті спільної діяльності складає спільну пайову власність сторін, а тому дійшов до безпідставного висновку про недоведеність позовних вимог;
3)висновок суду про те, що за наслідками проведеної реконструкції не було створено новий об`єкт нерухомості, а позивач не набув на нього право власності, не узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №5013/458/11 про те, що право власності на нову річ, внаслідок переробки іншої речі, може виникати лише у тому разі, якщо в результаті здійсненої переробки з`являється інший об`єкт, відмінний за своїми характеристиками;
4)помилковим є висновок суду про те, що протоколи загальних зборів учасників спільної діяльності за №3 від 19.03.2003 та за №5 від 01.08.2003 не підтверджують виконання позивачем ремонтно-монтажних робіт на загальну суму 801,8 тис. грн.;
5)договір про спільну діяльність від 26.07.2002 погоджено ЗАТ «Укрпрофздоровиця» та затверджено головою правління, що є виявом волі власника майна на укладення договору та настання правових наслідків.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача, погодився з висновками суду першої інстанції та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Вказує на неможливість врахування правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц, оскільки предмет і підстави позову, фактичні правовідносини у зазначеній справі та у справі №907/438/21 є різними. Також зазначає, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Право власності на спірне майно, наявне у ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» не припинялося, а правові підстави для позбавлення його такого права відсутні. Оскільки ТОВ «Санаторій «Поляна» користується спірним майном на праві господарського відання, а не права власності, то внаслідок укладення та виконання договору №2108080/2002-2 від 26.07.2002 про спільну діяльність, позивач не міг набути право власності на спірний об`єкт. Позивач просить визнати право власності на приміщення цеху по розливу мінеральних вод загальною площею 1935,00 кв.м., натомість підтверджує готовність до експлуатації цього об`єкта лише на 1818,00 кв.м.
В судове засідання 16.05.2022 з`явились представники позивача та відповідачів.
16.05.2022 на електронну адресу Західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Реміра Закарпаття» надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Полянська сільська рада в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, хоча належним чином повідомлена про час, дату та місце слухання справи. З огляду на це суд дійшов до висновку про можливість слухання справи за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задоволити, рішення суду першої інстанції – скасувати, та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Представник відповідачів підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що між дочірнім підприємством «Санаторій Поляна» Закритого акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поляна») та дочірнім підприємством «Аква Поляна» Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумаф» (правонаступником якого є Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аква Поляна»), укладено договір №2108080/2002- 2 від 26.07.2002 про спільну діяльність за умовами п. 1.1 якого сторони дійшли згоди організувати спільну інвестиційну діяльність шляхом об`єднання майна та зусиль спільно діяти в сфері проведення реконструкції та модернізації спальних корпусів лікувально-оздоровчого комплексу санаторію «Поляна», виробництва, розливу і реалізації мінеральної води, а також для досягнення наступних спільних господарських цілей: розширення додаткових видів послуг, підвищення рівня обслуговування, збільшення кількості відпочиваючих; задоволення попиту споживачів на якісну мінеральну воду з лікувальними властивостями; одержання прибутку.
Відповідно до п. 3.1. договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, внесок підприємства (ТОВ «Аква-Поляна») у спільну діяльність становить 934 400.00 доларів США, що еквівалентно 4 952 320,00 грн., і відповідає 89,9% від загального обсягу внесків сторін, а саме: грошовими коштами на суму 447320,00 гривень, що еквівалентно 84400,00 доларам; у формі матеріально-технічних цінностей (обладнання для виробництва, фільтрування, розливу та пакування мінеральної води) згідно додатка №2 до даного договору, що є його невід`ємною частиною, на суму 4505000,00 гривень, що еквівалентно 850000,00 доларам США. Внесок Санаторію (на дату укладення договору - Дочірнє підприємство «Санаторій «Поляна») становить 105013,00 дол. США, що еквівалентно 557500,00 гривень, і відповідає 10,1 % від загального обсягу внесків сторін, а саме: у вигляді будівель та приміщень згідно додатка № 3 до даного договору, що є його невід`ємною частиною. Ринкова вартість будівель та приміщень визначена на підставі звіту з оцінки майна фірмою “Дельта” м. Хуст і становить 557500,00 гривень, що еквівалентно 105013,00 доларам США.
Згідно п. 3.5. договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002, спільна діяльність учасників здійснюється в 2 етапах: Перший етап: проведення реконструкції частини будови діючої клуб-столової під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням. Проведення реконструкції приміщення 1-го поверху колишньої клуб-столової під розміщення міні заводу по розливу мінеральної води. Проведення реконструкції незадіяної частини будови бювету під більярдний клуб. Монтаж обладнання та запуск виробництва мінеральної води. Термін виконання даних робіт заплановано на період 12 місяців з моменту вступу договору в дію. Другий етап: проведення реконструкції будови колишньої баклабораторії під спальні номери підвищеної комфортності. Проведення капітального ремонту частини корпусу № 3 з метою створення номерів підвищеної комфортності. 
Згідно наявного у матеріалах справи додатка 3 до договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, у спільну діяльність передано: невикористану частину споруди бювету; частину будівлі клубу-їдальні; будівлю колишньої клубу-їдальні, будівлю бактеріологічної лабораторії.
Згідно доповнення від 15.08.2002 до договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, сторони дійшли згоди щодо внесення доповнення/уточнення до договору №2108080/2002-2 від 26.07.2002 про спільну діяльність між ДП «Санаторій «Поляна» та ДП «Аква-Поляна» «ТОВ «Сумаф», про роз`яснення та уточнення стосовно об`єктів, споруд, внесених до спільної діяльності згідно додатку №3 до договору про спільну діяльність, а саме невикористаної частини споруди бювету, частини будівлі клубу їдальні, будівлі колишньої клубу-їдальні, будівлі бактеріологічної лабораторії. Зокрема сторони узгодили, що додаток №3 до договору про спільну діяльність визначає, що в спільну діяльність внесено невикористану частину споруди бювету літ. "В " загальною площею 257,5 кв.м., частину будівлі клубу їдальні літ. "Г" загальною площею 205,74 кв.м., весь колишній корпус №4 в складі будівлі колишньої клуб-їдальні літ. "А " з прибудовою літ. "Б " загальною площею 1904,3 кв.м., вся будівля бактеріологічної лабораторії літ. "З" загальною площею 283,1 кв.м.
В подальшому, позивачем, на виконання договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, було проведено частину робіт передбачених першим етапом спільної діяльності, зокрема, проведено реконструкцію частини будови діючої клубу-столової літ. «Г» під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням, про що свідчить акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням голови Свалявської районної державної адміністрації № 391 від 21.07.2003, та проведено реконструкцію існуючого корпусу № 4 (колишньої клубу-їдальні літ «A’» та прибудова (склад) літ. «Б») під цех по розливу мінеральної води, про що свідчить акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, затвердженого розпорядженням голови Свалявської районної державної адміністрації № 24 від 27.01.2004.
При цьому, як випливає з наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі будівель, лише 01.04.2010  ДП «Санаторій «Поляна» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів» профспілок України «Укрпрофоздоровниця», та Товариство з обмеженою відповідальністю «Аква-Поляна», керуючись умовами договору сумісної діяльності від 26.07.2002 за №2108080/2002-2, склали акти згідно яких ТОВ «Аква-Поляна» прийняло будівлю колишнього клубу-їдальні літ. „А”, з прибудовою літ. „Б”, та частину будівлі клубу-їдальні літ. „Г”, загальною площею 205,74 м, що розміщені за адресою: Закарпатська область. Свалявський район, с. Поляна, вул. Духновича,104, як внесок ДП „Санаторій Поляна” у відповідності з умовами договору про спільно діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002.
В подальшому, згідно акту приймання-передачі будівлі від 01.10.2012 частина будівлі клубу-їдальні літ. „Г”, загальною площею 205,74 м2, що розміщена за адресою: Закарпатська область. Свалявський район, с. Поляна, вул. Духновича,104, була повернута ДП «Санаторій «Поляна».
Відповідно ст. 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто, позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (передбачає набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (передбачає набуття права власності на самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК).
Слід зазначити, що стаття 392 ЦК, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.
Отже, при зверненні до суду з вимогою про визнання права власності повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт правомірного набуття позивачем відповідного майнового права, а також порушення, невизнання чи оспорювання означеного права відповідачами.
Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми слід встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. 
Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 та від 02.09.2020 р. по справі №19/6.
Як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №244086881 від 11.02.2021, власником внесеного відповідачем 1 у спільну діяльність майна було і є ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (до перейменування ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»). Право власності на спірне майно, наявне у відповідача 2, не припинялося, відсутні правові підстави для позбавлення його  такого права. 
Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до п. 3.5 Договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 року, - спільна діяльність учасників здійснюється у два етапи. 
Перший етап передбачав проведення реконструкції частини будови діючої клубу-столової під ресторан, з оснащенням необхідним обладнанням; проведення реконструкції колишньої клубу-столової під розміщення міні заводу по розливу мінеральної води; проведення реконструкції незадіяної частини будови бювету під більярдний клуб; монтаж обладнання та запуск виробництва мінеральної води (п.п. 3.5.1.-3.5.4 Договору). 
Водночас, позивачем не надано суду доказів набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості (цех по розливу мінеральної води (літ. «A’», «Б») площею 1    935,00 кв.м та вбудовані приміщення ресторану ТОВ «Аква-Поляна» площею 202,9 кв.м.), що могло б бути захищено судом на підставі приписів ст.392 ЦК України.
Згідно ст. 392 ЦК України, яка передбачає захист права власника шляхом визнання за ним права власності може бути застосована виключно, якщо особа має статус власника.
Пунктом 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України за №1127 від 15.12.2015 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України за №399 від 13.05.2020) для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції такого об`єкта подаються:
1)документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт зареєстровано в Державному реєстрі прав);
2)документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
3)технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
4)письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);
5)договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалася в результаті спільної діяльності).
Право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно з ч. 4 ст. 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Позивачем не надано доказів звернення до реєстратора про державну реєстрацію за ним права власності на підставі вищеперелічених документів.
Відповідно, позивач, не маючи статусу власника (у нього відсутні підстави для виникнення права власності на спірні об`єкти) не має права на визнання за ним права власності на підставі ст. 392 ЦК України.
Висновок суду щодо неможливості застосування ст. 392 ЦК України, оскільки позивач перебуває з відповідачем-1 у зобов`язальних правовідносинах, спростовується правовим висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц за змістом якого спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
Разом з тим такий висновок суду не призвів до прийняття судом першої інстанції неправильного рішення по суті.
Так, протоколом №3 загальних зборів учасників спільної діяльності від 19.03.2003 сторони вирішили у зв`язку з реконструкцією будівель (частини будівлі клубу-їдальні та будівлі колишнього клубу їдальні – корпусу №4), які здійснюються ТОВ «Аква Поляна» за власні кошти – облік всіх пов`язаних з реконструкцією господарських операцій здійснювати на балансі товариства до повного завершення реконструкції зазначених будівель, розпочати вести облік на окремому балансі тільки після повного завершення реконструкції зазначених будівель і складання відповідних актів передачі – приймання.
Протоколом №5 загальних зборів учасників спільної діяльності від 01.08.2003 сторони визнали, що за 12 місяців починаючи з дати підписання договору ТОВ «Аква Поляна» виконало будівельно – монтажних робіт на загальну суму 801,8 тис.грн. За цей же період ТОВ «Аква Поляна» придбало матеріальних активів (транспортних засобів, обладнання та інвентарю) на загальну суму 6545,5 тис.грн.
Що ж стосується посилання апелянта на те, що наявними у справі актами державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єктів та рішеннями судів у справі № 5008/1335/2011, підтверджено наявність визначених законом підстав для набуття позивачем - ТОВ «Аква Поляна» права власності на нерухоме майно, то таке посилання на думку суду є безпідставним, оскільки загадані позивачем докази не підтверджують наявність визначених законодавством підстав для набуття права власності, а лише підтверджують факт проведення реконструкції спірних об`єктів нерухомості, проведеної в межах правовідносин, які виникли з договору про спільну діяльність. Однак вказаний правочин не передбачав перехід права власності до позивача внаслідок проведення реконструкції майна.
Із наявного у матеріалах справи протоколу Загальних зборів учасників Спільної діяльності №5 від 01.08.2003 випливає, що ТОВ «Аква-Поляна» виконало ремонтно-монтажних робіт на загальну суму 801,8 тис. грн., однак ці обставини жодним чином не підтверджують набуття за позивачем права спільної часткової власності.
У випадку спірних правовідносин, що склались між сторонами, суд прийшов до висновку, що наявними у справі актами державної технічної комісії про приймання в експлуатацію закінчених реконструкцією об`єктів підтверджується зміна техніко – економічних показників об`єктів нерухомого майна а також функціонального призначення об`єктів будівництва, відтак ВБУДОВАНІ ПРИМІЩЕННЯ РЕСТОРАНУ ТОВ «АКВА-ПОЛЯНА», загальною площею – 202,9 кв.м., в клубі-їдальні (літ. Г) та ЦЕХ ПО РОЗЛИВУ МІНЕРАЛЬНОЇ ВОДИ (літ. «А/», літ. «Б»), загальною площею – 1 935,00 кв.м. створено в результаті здійснення спільної діяльності сторін договору №2108080/2002-2 від 26.07.2002.
При цьому, жодних належних і допустимих доказів (договорів, актів виконаних робіт, платіжних документів про оплату робіт) здійснення будівельних робіт на спірних об`єктах нерухомості на відповідну суму 801,8 тис. грн. суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Що ж стосується судових рішень у господарській справі №5008/1335/2011, на які посилається позивач, суд зазначає, що у вказаних рішеннях суди лише посилаються на наявність відповідного протоколу Загальних зборів учасників Спільної діяльності № 5 від 01.08.2003 року в якому міститься інформація про здійснення будівельних робіт на суму 801,8 тис. грн. Водночас, суди у межах справи №5008/1335/2011 жодних обставин фактичного здійснення відповідних будівельних робіт на відповідну суму (які саме роботи, на яких об`єктах, за рахунок яких коштів) не встановлювали. 
З огляду на наведене, суд робить висновок, що позивач безпідставно посилається на те, що нібито у межах справи №5008/1335/2011 встановлені преюдиційні обставини, що у силу вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України, звільняють його від доказування відповідних обставин у межах даної справи.
Відповідно до п. 3.21 БН А2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція – це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).
З вищевказаного випливає, що реконструкція не означає фактичне припинення існування одного об`єкта нерухомості, та створення на його місці іншого, а лише передбачає перебудову уже введеного в експлуатацію об`єкту будівництва, що здійснюється шляхом зміни його геометричних розмірів та/або функціонального призначення. Тобто у результаті реконструкції спірних будівель (приміщень) (будівлі колишнього клубу-їдальні літ. „А”, з прибудовою літ. „Б”, та частини будівлі клубу-їдальні літ. „Г”) нові об`єкти нерухомості створені не були, а лише була здійснена перебудова існуючих будівель (приміщень).
А це в свою чергу виключає застосування до спірних правовідносин ст. 331 («Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва») ЦК України на яку у позові посилається позивач.
Стосовно наявності підстав набуття позивачем права власності на спірні об`єкти нерухомості згідно договору про спільну діяльність, суд констатує наступне.
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо Цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Згідно з п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків змін або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Відповідно на договір про спільну діяльність № 2108080/2002-2 від 26.07.2002 укладений між позивачем та відповідачем 1 поширюються норми Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01.01.2004.
Відповідно до ст. ст. 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Згідно зі статтями 1132, 1133 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.
Частиною першою статті 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.
За правилами ч. 2 ст. 1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи статуту відповідача 1 чинного на момент укладення договору про спільну діяльність та інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №244086881 від 11.02.2021, власником внесеного відповідачем 1 у спільну діяльність майна було і є ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (до перейменування ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»), а відповідач 1 користувався майном на праві господарського відання.
Згідно ч. 1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Судами встановлено, що  позивач не має права заявляти вимогу про визнання за ним права власності на майно, яким відповідач 1 володів на підставах інших, ніж право власності, і яке він (відповідач 1) вніс (передав) у спільну діяльність, оскільки, враховуючи приписи ч. 2 ст.1141 ЦК України, після завершення спільної діяльності відповідне майно підлягає поверненню саме учаснику, який вніс його у спільну власність.
З огляду на те, що внесене відповідачем 1 майно у спільну діяльність не належало йому на праві власності, а належить на праві господарського відання, позивач не має права заявляти про право на частку у майні, що передано відповідачем 1 на підставах інших, ніж право власності, враховуючи приписи ч. 1 ст. 1134, ч. 2 ст.1141 ЦК України.
Аналогічні висновки щодо застосування ч. 1 ст. 1134, ч. 2 ст.1141 ЦК України містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 грудня 2018 року по справі №916/4225/15.
При цьому аналіз змісту договору про спільну діяльність №2108080/2002-2 від 26.07.2002, не дає підстав для висновку, що ним передбачено виникнення у позивача права власності (зокрема, і спільної часткової власності, а тим більше приватної) на реконструйовані в процесі реалізації спільної діяльності будівлі та приміщення.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір про спільну діяльність погоджено ЗАТ «Укрпрофздоровиця» не змінює статусу цього майна, власником якого є відповідач-2, і відповідно не могло перейти у спільну часткову власність.
Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що як випливає з позову, позивач з посиланням на технічний паспорт на цех по розливу мінеральних вод ТОВ «Аква Поляна» виготовлений ФОП Головний С.С., зокрема, просить суд визнати за ним право власності на приміщення цеху по розливу мінеральних вод загальною площею 1935,00 кв.м.
Водночас, як випливає з наданого позивачем акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації - реконструкція існуючого корпусу №4 ДП санаторію «Поляна» під цех по розливу мінеральної води, будівництво складу готової продукції та прохідної ТОВ «Аква Поляна» від 25.12.2003, державною комісією встановлено готовність до експлуатації об`єкта загальною площею лише 1818,00 м.кв. (цех – 1539,8 м.кв., склад готової продукції – 270,00 м кв., прохідна – 9,00 м.кв.)
Тобто очевидною є невідповідність у площі між площею корпусу №4 ДП санаторію «Поляна» після його реконструкції під цех по розливу мінеральної води (згідно акту державної технічної комісії від 25.12.2003 це 1818,00 м.кв.) та площею приміщення цеху по розливу мінеральних вод (1935,00 кв.м.) на яке хоче визнати право власності позивач.
Крім цього, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до п.1.7 договору про спільну діяльність № 2108080/2002-2  від 26.07.2002 такий є безстроковим, а сторонами у справі не надано жодних доказів припинення договору, розірвання договору чи відмови одного з учасників від участі в договорі. Отже, заявлений позов є також передчасним, а позовні вимоги не в повній мірі відповідають змісту порушеного права, оскільки визнання права власності на спірне майно є можливим  внаслідок припинення договору, розірвання договору чи відмови одного з учасників від участі в договорі простого товариства шляхом виділу частки з майна, що є у спільній частковій власності сторін.
Враховуючи наведене вище у сукупності, зокрема, те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав для визнання за ним права власності у відповідності до вимог ст. 392 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Таким чином апелянтом не доведено обґрунтованості аргументів, які заявлені в апеляційній скарзі, щодо наявності визначених у ст. 277 ГПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду – залишенню без змін.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Зважаючи на залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, суд доходить до висновку про покладення судового збору за подання апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2022 у справі №907/438/21 - залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аква Поляна», б/н і б/д (вх.№01-05/622/22 від 02.03.2022) – залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач):                                        Г.Т. Кодрюк

Судді:                                                                                 Н.М. Кравчук

                                                                                          Б.Д. Плотніцький
Повний текст постанови складено 23.05.2022.