Постанова
Іменем України
 
12 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/17758/18-ц
провадження № 61-12324св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                      Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 рокув складі судді Соколова О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в складі колегії суддів: Оніщука М. І., 
Крижанівської Г. В., Шебуєвої В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів, стягнення коштів, процентів, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, стягнення коштів, процентів, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивував тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено такі договори банківського вкладу:
 
- договір від 15 червня 2011 року № SAMDN25000717336325, вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою (початкова сума вкладу - 100 000,00 грн), за умовами якого відсоткова ставка по вкладу становить 14 % річних, період нарахування відсотків по вкладу - 1 місяць;
 
- договір від 06 березня 2014 року № SAMDN8000740898187, вклад «Стандарт» (початкова сума вкладу - 12 480,94 дол. США), за умовами якого відсоткова ставка по вкладу становить 10 % річних, період нарахування відсотків по               вкладу - 1 місяць;
 
- договір від 16 вересня 2013 року № SAMDN8000737679463, вклад переоформлено згідно з договором від 17 грудня 2013 року                                                         № SAMDNWFD0070037248500, вклад «Стандарт» (початкова сума вкладу -                     27 000,00 дол. США, за умовами якого ставка по вкладу становить 9 % річних, період нарахування відсотків по вкладу - 1 місяць.
 
Після закінчення строків кожного з договорів позивач звернувся до банку з вимогами про повернення банківського вкладу, проте працівники банку відмовляли йому, повідомляючи про наявність складнощів щодо повернення вкладу у зв`язку з окупацією території АР Крим та припиненням діяльності філії банку на цій території.
 
За вказаних обставин, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд:
 
- стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів за договором 
від 15 червня 2011 року № SAMDN25000717336325 у розмірі 100 000,00 грн із урахуванням 14 % річних у розмірі 66 547,95 грн, а всього - 166 547,95 грн;
 
- стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів за договором 
від 15 червня 2011 року № SAMDN25000717336325 3 % річних від простроченої суми у розмірі 16 816,69 грн та суму інфляційних втрат у розмірі 230 311,34 грн відповідно до статті 625 ЦК України;
 
- стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів за договором 
від 06 березня 2014 року № SAMDN8000740898187 (із розрахунку вартості 
1 дол. США за курсом НБУ станом на 05 грудня 2018 року у розмірі 28,17) у розмірі 351 588,08 грн, що є тілом депозиту, та відсотки за депозитом у розмірі 
167 124,72 грн, а всього - 518 712,80 грн;
 
- стягнути з відповідача на його користь суму грошових коштів за договором 
від 06 березня 2014 року № SAMDN8000740898187 3 % річних від простроченої суми у розмірі 51 412,72 грн відповідно до статті 625 ЦК України;
 
- стягнути з відповідача на його користь вклад «Стандарт» за договором 
від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037248500 (із розрахунку вартості 
1 дол. США за курсом НБУ станом на 05 грудня 2018 року у розмірі 28,17) у розмірі 760 590,00 грн з урахуванням 9 % річних за договором у розмірі 325 386,60 грн, а всього - 1 085 976,60 грн;
 
- стягнути з відповідача на його користь вклад «Стандарт» за договором 
від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037248500 3 % річних від простроченої суми у розмірі 112 864,36 грн відповідно до статті 625 ЦК України;
 
- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн;
 
- стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 300,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ТОВ «ФК «Фінілон», про захист прав споживачів, стягнення коштів, процентів, трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 15 червня 2011 року                                                                          № SАMDN25000717336325 у загальній сумі 211 895,54 грн.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 06 березня 2014 року                                                                   № SАMDN80000740898187 у загальній сумі 544 459,50 грн.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 16 вересня 2013 року                                                                       № SАMDN80000737679463 у загальній сумі 848 874,41 грн.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 2 407,85 грн судового збору.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача:
 
- за договором від 15 червня 2011 року № SAMDN25000717336328 суми вкладу в розмірі 100 000,00 грн та 14 % річних у розмірі 66 547,95 грн;
 
- за договором від 06 березня 2014 року № SAMDN80000740898187 суми вкладу в розмірі 351 588,08 грн та 10 % річних в розмірі 167 124,72 грн;
 
- за договором від 16 вересня 2013 року № SAMDN80000737679463 суми вкладу та 9 % річних в загальному розмірі 756 838,17 грн.
 
Щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, та стягнув з відповідача на користь позивача:
 
- за договором від 15 червня 2011 року № SAMDN25000717336328 суми в розмірі 9 008,21 грн;
 
- за договором від 06 березня 2014 року № SAMDN80000740898187 суми в розмірі 25 746,70 грн;
- за договором від 16 вересня 2013 року № SAMDN80000737679463 суми в розмірі 55 697,81 грн.
 
Крім того, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача що розміру інфляції, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором від 16 вересня 2013 року № SAMDN80000737679463 в розмірі 36 338,43 грн.
 
При цьому суд першої інстанції, вирішуючи спір, застосував до спірних правовідносин частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, та зазначив, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, спрямоване на ефективний захист порушених прав позивача. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У травні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій вказує, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати вказані рішення у частині задоволених позовних вимог  та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу з Печерського районного суду міста Києва.
 
Зупинено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 
28 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 07 липня     2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
04 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла витребувана справа.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що банк є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року борг за зобов`язаннями банку щодо виплати позивачу коштів за спірними договорами вкладів було переведено на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із цим АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за ними, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником у спірних правовідносинах.
 
АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що суди не застосували статтю 1070 ЦК України при нарахуванні відсотків, оскільки відсотки розраховано за весь період.
 
АТ КБ «ПриватБанк» також вважає неправильним розрахунок 3 % річних по договору від 15 червня 2011 року № SAMDN25000717336325 за період з 
02 квітня 2016 року до 31 жовтня 2018 року. Крім того, банк вказує, що, стягуючи інфляційні втрати за договором від 15 червня 2011 року 
№ SAMDN25000717336325, суди не зазначили у рішенні період такого стягнення.
 
Зі змісту наведених заявником доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

 
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Баценюк Н. М. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року залишитибез змін.
 
Відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Баценюк Н. М. мотивований тим, що доводи, викладені у касаційній скарзі, є надуманими, безпідставними, доказово та законодавчо необґрунтованими, а отже, такими, що не заслуговують на увагу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що 15 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено депозитний договір № SАMDN25000717336325 (вклад стандарт), на виконання якого, позивачем внесено 100 000,00 грн (т. 1 а. с. 15-17).
 
06 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено депозитний договір 
№ SАMDN80000740898187 (вклад стандарт), на виконання якого, позивачем внесено 12 480,94 дол. США (т. 1 а. с. 18-20).
 
16 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено депозитний договір
№ SАMDN80000737679463 (вклад стандарт), на виконання якого, позивачем внесено 27 000,00 дол. США (т. 1 а. с. 21, 22).
 
17 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір 
№ SAMDNWFD0070037248500 вклад «Стандарт» (початкова сума вкладу - 
27 000,00 дол. США), за умовами якого ставка по вкладу складає 9 % річних. Вказаним договором переоформлено договір від 16 вересня 2013 року                                        № SАMDN80000737679463 (т. 1 а. с. 23).
 
За умовами укладених договорів АТ КБ «ПриватБанк» сплачує ОСОБА_1 проценти по вкладу, а саме: згідно з договором від 15 червня 2011 року 
№ SАMDN25000717336325 у розмірі 14 % річних, згідно з договором від 06 березня 2014 року № SАMDN80000740898187 - 10 % річних, згідно з договором                              від 16 вересня 2013 року № SАMDN80000737679463 - 6 % річних.
 
У зв`язку із закінченням строків дії договору вкладу від 15 червня 2011 року 
№ SАMDN25000717336325 ОСОБА_1 01 квітня 2016 року направив до 
АТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення йому суми вкладів та нарахованих відсотків (т. 1 а. с. 27).
 
Вказана вимога отримана банком 04 квітня 2016 року (т. 1, а. с. 28).
 
У зв`язку із закінченням строків дії договору вкладу від 06 березня 2014 року 
№ SАMDN80000740898187ОСОБА_1 01 квітня 2016 року направив до 
АТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення йому суми вкладів та нарахованих відсотків (т. 1 а. с. 26).
 
Вказана вимога отримана банком 05 квітня 2016 року (т. 1 а. с. 28).
 
У зв`язку із закінченням строків дії договору вкладу від 17 грудня 2013 року 
№ SAMDNWFD0070037248500 ОСОБА_1 16 грудня 2015 року направив до АТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення йому суми вкладів та нарахованих відсотків (т. 1 а. с. 25).
 
Вказана вимога отримана банком 17 грудня 2015 року (т. 1 а. с. 28).
 
Листом від 23 грудня 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20151221/1360 відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Крим та міста Севастополя 
(т. 1 а. с. 29, 30).
 
31 січня 2018 року ОСОБА_1 направив лист-претензію про повернення йому суми вкладів та нарахованих відсотків за депозитними договорами 
(т. 1 а. с. 31-34).
 
Лист-претензію банк отримав 09 лютого 2016 року (т. 1 а. с. 36).
 
Листом від 21 лютого 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20180214/2648 відповідач повідомив про неможливість виконання вимог позивача у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Крим та міста Севастополя 
(т. 1 а. с. 37, 38).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого.
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. 
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
 
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
 
Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.
 
Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення,  пункту 2.9  глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року в справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року  № 6-118цс14, від якої не вбачав підстав для відступу Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року в справі № 757/53464/18.
 
Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Договори банківського вкладу, укладені між сторонами, не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовими вкладами у разі неналежного виконання зобов`язань за цим договором після закінчення терміну його дії.
 
Отже, із урахуванням вказаних норм права та правових висновків Верховного Суду слід зробити висновок про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовими вкладами, виходячи із процентної ставки за вкладом «на вимогу» .
 
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
 
Разом з цим у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс28) зроблено висновок про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
За обставин справи, яка переглядається, слідує, що позивач мав право на нарахування передбачених договорами процентів лише в межах строку дії депозитних договорів, строк яких було змінено шляхом надіслання позивачем банку вимог про повернення депозитних вкладів із нарахованими процентами за умовами договорів (т. 1, а. с. 28). А правила частини другої статі 625 ЦК України діють вже після зміни строку дії депозитних договорів.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на вказане уваги не звернули, вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотків, нарахованих за умовами договорів банківського вкладу, 3 % річних та інфляційних втрат, не встановили та в судовому рішенні не зазначили, за який період такі відсотки повинні бути нараховані.
 
За правилами частини першої статті 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
У порушення вимог норм процесуального права суди розглянули спір по суті, вийшовши за межі заявлених вимог, оскільки, як вбачається із прохальної частини заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути суму депозитного вкладу, нараховані відсотки та 3 % річних за договором від 17 грудня 2013 року № SAMDNWFD0070037248500, проте суди вирішили спір щодо депозитного договору від 16 вересня 2013 року № SАMDN80000737679463, який не є предметом спору. 
 
Крім того, вирішуючи заявлений спір, суди застосували частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», проте, як вбачається з прохальної частини заявлених позовних вимог, позивач не ставив питання щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь неустойки в розмірі трьох відсотків.
 
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних  та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 
№ 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) та від 26 січня 2022 року у справі 
№ 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оцінюючи правомірність постановлених у справі судових рішень, Верховний Суд виходить з того, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов`язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків є не вірогідним, а обов`язковим за таких обставин та за таких умов.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація є гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
 
Таким чином, усупереч нормам процесуального законодавства суди не встановили обставин, що мають значення для вирішення спору, у зв`язку з чим рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 рокускасувати, а справу № 757/17758/18-ц передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції скасовані рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	А. І. Грушицький      	
Судді: 	С. Ю. Мартєв      	
 	Є. В. Петров   В. В. Сердюк   В. А. Стрільчук