Постанова
Іменем  України
08 червня 2022 року
м. Київ
справа № 464/3937/19
провадження № 61-13437св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Львівський національний університет ветеринарної медицини та  біотехнології імені С. З. Гжицького,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в складі судді Чорної С. З. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року в складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнології імені С. З.  Гжицького (далі - ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького) та просив визнати незаконним та скасувати наказ № 639-3 від 15  серпня 2018 року про внесення змін до наказу про звільнення викладачів з  30 червня 2018 року та наказ № 643-3 від 17 серпня 2018 року; поновити його на посаді доцента кафедри епізоотології університету з негайним виконанням даної вимоги відповідачем; стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в  сумі 122 030, 55 грн та допустити до негайного виконання стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 9 584, 84 грн; стягнути на його користь недораховану та невиплачену заробітну плату в сумі 9  124, 27 грн; зобов`язати відповідача, як податкового агента, сплатити до  бюджету та інших цільових фондів податок з доходів фізичних осіб, єдиний соціальний внесок та військовий збір з суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; та стягнути на  його користь моральну шкоду в сумі 100 000, 00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з березня 2003 року перебував у  трудових відносинах з ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького на різних посадах. 26  червня 2013 року між ним та відповідачем укладено контракт, згідно з яким його призначено на посаду доцента кафедри епізоотології університету строком з 01 липня 2013 року по 30 червня 2018 року.
Наказом відповідача від 04 червня 2018року його звільнено з займаної посади з  30  червня 2018 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України в зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Вважав звільнення незаконним та таким, що проведене з порушенням норм трудового законодавства. 
Зазначав, що до закінчення строку дії контракту він звернувся до відповідача з  повідомленням про намір продовжувати трудові відносини, взяв участь у конкурсі на заміщення посади доцента кафедри епізоотології, за результатами якого 18 червня 2018 року був обраний на цю посаду.
14 червня 2018 року він написав заяву щодо надання йому додаткової соціальної відпустки з 15 червня 2018 року строком на 16 календарних днів, проте з невідомої причини така була надана йому з 19 червня 2018 року.
02 липня 2018 року він вийшов на роботу та звернувся з заявою на ім`я ректора щодо продовження з ним дії трудового договору на наступних п`ять років. З  03 липня 2018 року по 06 серпня 2018 року він перебував на лікарняному, а  07  серпня 2018 року на військових навчальних зборах. У період з 08 серпня 2018 року по 04 вересня 2018 року перебував на кафедрі епізоотології та  виконував свої посадові обов`язки. 
16 серпня 2018 року у відділі кадрів він ознайомився з наказом № 639-3 від 15  серпня 2018 року про внесення змін до наказу від 04 червня 2018 року про звільнення викладачів, згідно з яким його звільнено з 06 липня 2018 року, а  17  серпня 2018 року відповідач виправив описку в цьому наказі й зазначив датою звільнення - 05 липня 2018 року.
04 вересня 2018 року він отримав від відповідача листа, яким останній відмовив йому в підписанні контракту.
Посилаючись на викладене, оскільки після закінчення строку дії контракту він продовжував виконувати свої трудові обов`язки, успішно пройшов конкурс на  заміщення посади доцента кафедри епізоотології, проте відповідач безпідставно відмовив у продовженні з ним трудових відносин на наступні п`ять років, звільнив його в період тимчасової непрацездатності, не виплатив усі належні суми при звільненні та не видав трудову книжку, просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в  задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з  їх  безпідставності, оскільки звільнення позивача в зв`язку із закінченням строку дії контракту відбулося з дотриманням установленого законом порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду: «крім цього, звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору допускається, як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України, що спростовує доводи позивача в цій частині».
В решті рішення залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність у відповідача підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 
Водночас суд не врахував, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини, внаслідок чого помилково вважав, що звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності не є порушенням гарантій, передбачених цими положеннями. Однак, підстав для усунення наслідків цих порушень шляхом зміни дати звільнення немає, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку, передбаченого частиною статтею 233 КЗпП України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
07 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року та  постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13, від 01 липня 2015 року в справі № 6-435цс15 та в постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в  справі № 456/1225/17, від 05 серпня 2020 року в справі № 686/20491/18 та від 19 травня 2021 року в справі № 591/5815/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в  подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини справи, не врахували, що до закінчення строку дії контракту він пройшов конкурсний відбір на заміщення посади доцента кафедри епізоотології, після закінчення строку дії контракту між ним та  відповідачем фактично трудові відносини тривали і відповідач не вимагав їх  припинення, а навпаки пропонував укласти контракт на один рік, з чим він не погоджувався, а тому помилково вважали, що його звільнення є законним.
Також зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції про пропуск строку на  звернення з цим позовом до суду є безпідставним, оскільки в даному випадку має місце тривале порушення його трудових прав, яке викликане невидачею йому трудової книжки.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
21 вересня 2021 року справа № 464/3937/19 надійшла до Верховного Суду.
Представник відповідача Фостяк А. Я.  надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення.
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2022року справу призначено до  судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що з березня 2003 року  ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького.
26 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького укладено контракт, згідно з яким позивача призначено на посаду доцента кафедри епізоотології університету строком з 01 липня 2013 року по 30 червня 2018 року.
Згідно з пунктом 6.1 контракту підставами для припинення або розірвання контракту є, зокрема, закінчення терміну його дії.
13 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з повідомленням про намір продовжити або укласти новий контракт. 
Проте, 15 березня 2018 року наказом № 129-3 «Про звільнення викладачів з  30  червня 2018 року» позивача було попереджено про звільнення з посади з  30 червня 2018 року відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП, пункту 2 статті 23 КЗпП України. 
Наказом ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького № 371-3 від 04 червня 2018 року «Про звільнення викладачів з 30 червня 2018 року» ОСОБА_1 звільнено з посади з  30 червня 2018 року відповідно до 2 частини першої статті 36 КЗпП, пункту 2 статті 23 КЗпП України. З вказаним наказом позивач ознайомлений.
Наказом ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького № 371-3 № 639-З від 15 серпня 2018 року внесено зміни до наказу № 371-З від 04 червня 2018 року в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 у зв`язку з поданою ним заявою про надання відпустки. ОСОБА_1 звільнено з 06 липня 2018 року. 
Відповідно до акта від 16 серпня 2018 року, ОСОБА_1 з`явився у відділ кадрів та був ознайомлений з наказом № 639-3 від 15 серпня 2018 року, проте від підпису в наказі відмовився, а також відмовився отримати трудову книжку.
Наказом ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького № 693-3 від 17 серпня 2018 року, у  зв`язку з виявленою технічною опечаткою в наказі від 15 серпня 2018 року № 639-3, замість дати звільнення позивача 06 липня 2018 року зазначено датою його звільнення - 05 липня 2018 року. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи  альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт)).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у  наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Суди встановили, що позивач з 01 липня 2013 року працював на посаді доцента кафедри епізоотології ЛНУВМБ імені С. З. Гжицького на умовах контракту, строк дії якого закінчився 30 червня 2018 року.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не  поставила вимогу про їх припинення.
У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на  певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на  припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.
Установивши, що між сторонами був укладений трудовий договір на визначений контрактом строк, який закінчився, а доводи позивача про фактичне продовження трудових відносин не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, відповідає нормам трудового законодавства.
Не є підставою для поновлення позивача на роботі та обставина, що до закінчення строку дії контракту він пройшов конкурсний відбір на заміщення посади доцента кафедри епізоотології, оскільки наведене є підставою для укладення між сторонами контракту на новий строк. При цьому, як зазначає сам позивач, причиною неукладення такого контракту є те, що сторони не змогли дійти згоди щодо строку його дії.
Також Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для усунення наслідків порушення гарантії, визначеної у частині третій статті 40 КЗпП України, з огляду на таке.
Установлено, що станом на 05 липня 2018 року (дату звільнення) ОСОБА_1 був звільнений від роботи в зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, що  підтверджується відповідним листком непрацездатності.
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в  період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не  поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 в справі № 3-425/2018(6960/18) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути  реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, непогширення такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15  вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 зазначено, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Зважаючи на викладене, оскільки з наказом про звільнення (внесення змін в  наказ про звільнення) позивач ознайомився 16 серпня 2018 року, а з позовом про поновлення на роботі звернувся до суду в липні 2019 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку для звернення до суду.
Таким чином, установивши, що позовні вимоги про поновлення позивача на  роботі задоволенню не підлягають, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні похідних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Окрім цього правильним є висновок судів про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з січня 2018 року по липень 2018 року в сумі 9 584, 84 грн, оскільки, перевіривши надані сторонами докази, суди встановили, що сума нарахованої заробітної плати за  цей період була виплачена  ОСОБА_1  й доводи позивача цього не спростовують.
Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених у касаційній скарзі постановах, а тому доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.
Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з  висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не  вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в  передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті й законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 жовтня 2020 року в  незміненій при апеляційному перегляді частині та  постанову Львівського апеляційного суду від 29 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов