УХВАЛА

02 серпня 2022 року 
м. Київ
справа № 380/6193/20
адміністративне провадження № К/990/19302/22
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування рішення та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправним і скасувати рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09 квітня 2020 року №231 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосування закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора", яким вона визнана такою, що не пройшла атестацію; визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Львівської області від 26 червня 2020 року №981к в частині її звільнення з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами при провадженні досудового розслідування та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області з 02 липня 2020 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру"; поновити її на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами при провадженні досудового розслідування та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням Прокуратури Львівської області або на рівнозначній посаді; стягнути з Прокуратури Львівської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 липня 2020 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09 квітня 2020 року №231 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосування закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора", яким ОСОБА_1 визнана такою, що не пройшла атестацію. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської обласної прокуратури від 26 червня 2020 року №981к в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами при провадженні досудового розслідування та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням Прокуратури Львівської області з 02 липня 2020 року, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами при провадженні досудового розслідування та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням Львівської обласної прокуратури з 03 липня 2020 року. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 227819 грн. 69 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в позові.
05 січня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить на підставі пунктів 1,3 частини четвертої статті 328 КАС України переглянути і скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року залишити без змін.
Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором та звільнення його з цих підстав з органів прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)     статтею 328      цього Кодексу підстави (підстав). 
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначила незастосування висновків Верховного Суду, сформованого у постановах, ухвалених у справах №№263/15749/16-а та 806/1307/17.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.
Перевіряючи аргументи ОСОБА_1 щодо незастосування висновків Верховного Суду, сформованих у постановах у справах №№263/15749/16-а та 806/1307/17 Судом установлено, що такі аргументи заявник уже наводила у попередній касаційній скарзі і в ухвалі від 28 січня 2022 року Верховний Суд вже висловив позицію щодо відсутності підстав для їхнього застосування у спірних правовідносинах.
Разом з тим, Суд вважає за необхідне повторно зазначити про те що спірні правовідносини у наведених ОСОБА_1 прикладах справ, не є подібними до спірних. Так, у справі №263/15749/16-а предметом спору була бездіяльність міської ради щодо неприйняття рішення на сесії для вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у справі №806/1307/17 вирішувався спір щодо правомірності застосування до поліцейського заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення. Висновки Верховного Суду щодо застосування, зокрема, положень статті 77 КАС України у зазначених справах є оціночними і їх сформовано з урахуванням особливостей цих справ, у контексті їхніх індивідуальних ознак, характерних виключно для таких правовідносин. 
Наступною підставою оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначила відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ) та статті 88 Закону України "Про прокуратуру". 
Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті..
Аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Судом установлено, що заявник, зокрема, зазначає про відсутність практики Верховного Суду щодо застосування положень пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ, з посиланням на пункту 7 розділу І, пункту 2 розділу V Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 та статті 88 Закону України "Про прокуратуру". Разом з тим, мотиви ОСОБА_1 в цій частині зводяться виключно до переоцінки доказів у справі та незгоди з організацією роботи комісії, що є оціночним судженням. Крім того, Суд повторно зазначає, що приписами статті 88 Закону України "Про прокуратуру" урегульовані питання щодо системи забезпечення функціонування прокуратури. Аргументи скарги в цій частині зводяться лише до формального зазначення цієї норми.
Суд також не приймає доводи ОСОБА_1 щодо порушення судами процесуальних норм, статтей: 74 (допустимість доказів), 77 (обов`язок доказування), 90 (оцінка доказів) та 94 (письмові докази) КАС України, визначених нею, як підставу оскарження судових рішень, оскільки заявниця лише вказала перелік норм процесуального права, проте не віднесла їх до виключних підстав касаційного оскарження з урахуванням приписів частин другої та третьої статті 353 КАС України. 
Крім того, ці аргументи 4касаційного оскарження не містять відповідного обгрунтування щодо їхнього неправильного застосування. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності оскаржуваного наказу. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування рішення та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.      
Суддя                                                                                       С.А. Уханенко