Постанова 
Іменем України                                       
 
24 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 357/850/21
провадження № 61-350св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року в складі судді Кошеля Б. І. та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікова С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09 квітня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 09/04-2019, відповідно до якого він передав, а відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 1 161 504 грн, що за курсом на день укладення договору еквівалентно 43 600 дол. США, із строком повернення до 09 липня                       2019 року. 
Згідно із пунктом 4.3. договору за несвоєчасну оплату позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 100 % від суми позики. 
На забезпечення виконання умов договору між позивачем та                 ОСОБА_3 як заставодавцем укладено договір застави транспортних засобів від 16 квітня 2019 року, предметами якого є 2 транспортні засоби: марки MАSERATI та MERCEDES-BENZ.
У визначений договором позики строк відповідач кошти йому не повернув. 
У зв`язку з невиконанням умов договору, виконавчим написом, вчиненим              13 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., було запропоновано стягнення на вказані транспортні засоби та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предметів застави, задоволено його вимоги, які станом на 13 жовтня                 2020 року складали 87 200 дол. США, з яких: 43 600 дол. США - неповернута сума позики станом на 13 жовтня 2020 року, та 43 600 дол. США - штраф.
02 грудня 2020 року при проведенні виконавчих дій у виконавчому провадженні № 63318517 приватний виконавець перерахував  йому стягнуті кошти у розмірі 575 351,37 грн, що еквівалентно 20 146,55 дол. США, отримані внаслідок реалізації заставного автомобіля марки MАSERATI.
Щодо іншого предмета застави - автомобіля Мерседес, то його власник - ОСОБА_3 вимогу про передання вказаного автомобіля не виконала, виконавцем накладений арешт на цей автомобіль та оголошено його у розшук. 
За таких обставин звернення стягнення на інший предмет застави - автомобіль Мерседес, не відбулося. Таким чином, розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ним складає 67 053,45 доларів США. 
Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 67 053,45 дол. США, з яких: 23 453,45 дол. США - сума неустойки (штрафу), 43 600 дол. США - основна сума боргу.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області                              від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року, у задоволенні позову               ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач скористався своїм правом звернення стягнення на предмет застави, передбаченим положеннями статей 589, 590 ЦК України та статтями 19, 20, 24 Закону України «Про заставу», у зв`язку з чим на заставлені транспортні засоби звернуто стягнення виконавчим написом від 13 жовтня 2020 року, який перебуває на виконанні у приватного виконавця Мілоцького О. Л.
Матеріали справи не містять жодних відомостей стосовно подальшої реалізації заставного майна позивачем, а тому суди не мали змоги установити, у якій частині була погашена заборгованість відповідача перед позивачем за рахунок реалізації заставного майна. При одночасному стягненню суми боргу з боржника за рішенням суду та зверненням стягнення на предмет застави, що належить майновому поручителю, в рахунок погашення зазначеного боргу, має місце подвійне стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна, тобто відбувається фактично подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.
Установивши, що внаслідок вчинення 13 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. виконавчого напису було задоволено вимоги позивача на суму                                   20 146,55 дол. США, суди попередніх інстанцій виходили із того, що вказана обставина не свідчить про переривання строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та дійшли висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом у лютому 2021 року сплив річний строк позовної давності щодо його вимог про стягнення суми неустойки (штрафу).
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У січні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду  касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 липня 2021 року у справі № 205/2519/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі                    № 916/4692/15, від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц,                                    від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.
Касаційна скарга мотивована тим, що наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Крім того, позивач у спірних правовідносинах вправі отримати належну йому суму коштів, а наявність неповністю виконаного виконавчого напису сама по собі не призводить до відновлення права, а лише спрямована на його захист, який має бути реалізований шляхом його виконання.
Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що звернення стягнення на предмет застави є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права, який може бути використаний разом з основним або окремо, що не є подвійним стягненням заборгованості, а тому суди при розгляді справи використали формальний підхід до її вирішення.
Крім того, наявні в матеріалах справи докази цілком обґрунтовано свідчать та підтверджують те, що позивачем внаслідок реалізації одного з двох предметів застави в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса було частково задоволені свої вимоги у розмірі 20 146, 55 доларів США. Решта вимог в сумі 67 053, 45 доларів США залишається і на цей час незадоволеною.
Таким чином, зважаючи на те, що суми, вирученої від продажу одного з предметів застави, виявилось недостатньою для повного задоволення вимоги, позивач має повне право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника - коштів відповідача. При цьому, вказане є поважною причиною пропуску                  ОСОБА_1 позовної давності до вимог про стягнення штрафу.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
09 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 09/04-2019, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі                                 1 161 504 грн, що за курсом на день укладення договору еквівалентно                        43 600 дол. США, із строком повернення до 09 липня 2019 року. 
 
Згідно із пунктом 4.3. договору за несвоєчасну оплату позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 100 % від суми позики. 
 
На забезпечення ОСОБА_2 виконання умов цього договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як заставодавцем укладено договір застави транспортних засобів від 16 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу              Анохіною В. М., зареєстрований в реєстрі за № 515, предметами якого є наступні транспортні засоби: легковий автомобіль марки MАSERATI, модель GHILBI, 2015 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_1 та легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель CL 500, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
 
Згідно із пунктом 24 договору застави транспортних засобів, заставодержатель здобуває право звернути стягнення на предмет застави у випадках: якщо в момент настання терміну виконання зобов`язань за договором позики, забезпеченими заставою, вони не будуть виконані; у випадках, передбачених пунктом  21 цього договору.
 
Відповідно до пункту 25 договору застави звернення стягнення може здійснюватися на вибір заставодержателя в такий спосіб: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового звернення стягнення на предмет застави.
 
У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань у останнього виникла заборгованість за договором, яка станом на 13 жовтня 2020 року становила 87 200 дол. США, що еквівалентно 2 463 400 грн.
 
Виконавчим написом, вчиненим 13 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., зареєстрованим за №2295, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором поруки № 09/04-2019 від 19 квітня 2019 року запропоновано звернути стягнення на вказані автомобілі MАSERATI та MERCEDES-BENZ.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ              Мілоцького О. Л. від 16 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження                    № 63318517 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.
 
02 грудня 2020 року приватний виконавець внаслідок звернення стягнення на автомобіль MАSERATI перерахував на банківський рахунок позивача стягнуті за виконавчим провадженням № 63318517 грошові кошти у            розмірі 575 351,37 грн, що станом на момент перерахування складало еквівалент 20 146,55 дол. США, що підтверджується платіжним дорученням № 369 від 02 грудня 2020 року.
 
Станом на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Київ         Мілоцького О. Л. перебував виконавчий напис нотаріуса від 13 жовтня             2020 року, і виконавчі дії по ньому тривали.
 
Автомобіль марки MERCEDES-BENZ, який є предметом застави, оголошено у розшук, тому звернення стягнення на нього не відбулось.
 
22 листопада 2021 року приватний виконавець повернув вказаний виконавчий документ стягувачу без виконання.
 
03 червня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому, серед іншого, просив застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 .
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі з таких підстав.
 
Щодо стягнення заборгованості
 
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття              610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Статтею 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі            № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
 
Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості                        (див. постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі                             № 555/2550/17 (провадження  № 61-48497св18) та від 13 травня 2021 року у справі  № 501/5000/15-ц (провадження № 61-15569св19)).
 
У справі, що переглядається, встановлено, що внаслідок реалізації одного з двох предметів застави (автомобіля MАSERATI) в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса було частково задоволені вимоги позивача у розмірі 575 351,37 грн, що станом на момент перерахування складало еквівалент 20 146,55 доларів США. 
 
Враховуючи, що за договором позики ОСОБА_2 позичив у               ОСОБА_1 43 600 дол. США, зазначена сума не покриває тіло кредиту, а також обумовленого договором штрафу за несвоєчасне повернення позики.
 
Таким чином, зважаючи на те, що коштів, виручених від продажу одного з предметів застави виявилось недостатньо для повного задоволення вимог позивача, останній має повне право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимог з іншого майна боржника - коштів відповідача.
 
Вказане залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій, які неправильно застосували норми матеріального права, дійшовши передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
При цьому суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що звернення стягнення на предмет застави є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права, який може бути використаний разом з основним або окремо, що не є подвійним стягненням заборгованості.
 
Зазначаючи про подвоєння суми заборгованості боржника, суди попередніх інстанцій не врахували, що в межах виконавчого провадження № 63318517 не відбулось звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки MERCEDES-BENZ у зв`язку із розшуком останнього.
 
У подальшому, як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, 22 листопада 2021 року приватний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу без виконання.
 
Отже, ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин справи висновки судів про одночасне стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за цим судовим рішенням і внаслідок примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, оскільки відсутні відомості про повне задоволення вимог              ОСОБА_1 внаслідок часткового виконання виконавчого напису нотаріуса.
 
Щодо позовної давності 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
 
Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
 
Метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу.
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада              2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).
 
Надаючи правову оцінку заяві відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив із того, що звернувшись з цим позовом до суду у лютому 2021 року, позивач не пропустив загальний трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення основної суми заборгованості у розмірі 23 453,45 дол. США, строк повернення якої настав 09 липня 2019 року.
 
Установивши, що внаслідок вчинення 13 жовтня 2020 року виконавчого напису було задоволено вимоги позивача на суму 20 146,55 дол. США, суд апеляційної інстанції вважав, що вказана обставина не свідчить про переривання строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . 
 
Разом із тим суд дійшов висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом у лютому 2021 року сплив річний строк позовної давності щодо його вимог про стягнення суми неустойки (штрафу) у розмірі 43 600 дол. США.
 
Оскільки позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права, а у цій справі суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , висновки судів попередніх інстанцій щодо строку позовної давності є передчасними.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
 
Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин.
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
У випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, належить дати правову оцінку заяві ОСОБА_2 про застосування позовної давності, а також при визначенні розміру заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 суду з огляду на відсутність обумовлення у спірному договорі позики порядку погашення заборгованості слід врахувати положення статті 534 ЦК України.
 
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення  касаційної скарги ОСОБА_1 та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович