ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2022 року
м. Київ
справа № 754/10615/17
провадження № 51-787км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції)     ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100030009103, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя   АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз засуджено 9 лютого 2010 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, 7 вересня 2011 року постановою Богунського районного суду м. Житомира від 30 серпня 2011 року звільнено на підставі п. 2 ст. 3 Закону України «Про амністію у 2011 році»,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи раніше судимим за вчинення корисливих злочинів, 12 липня 2017 року приблизно з 00:30, перебуваючи у хостелі за адресою: АДРЕСА_2 , з метою незаконного заволодіння чужим майном, проник у кімнату № 5 через незамкнені на ключ двері, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_8 (мобільний телефон марки «Lenovo» із сім-карткою) на суму 1849грн, чим спричинив їй майнову шкоду на вказану суму.
Київський апеляційний суд ухвалою від 15 листопада 2021 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, а вирок суду – без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що вину його підзахисного не доведено, судне дав належної оцінки доказам, безпідставно визнав допустимими та поклав в основу вирокудокази, отримані з порушенням вимог КПК. Зокрема, вказує на недопустимість даних, що містяться в протоколі огляду місця події, в ході яких фактично було проведено особистий обшук засудженого. Крім того, зазначає, що до вказаного протоколу не приєднано фототаблицю, хоча під час слідчої дії застосовувався фотоапарат. Стверджує про те, що по справі не було проведено експертизи для визначення вартості викраденого майна, а сторона обвинувачення надала тільки фіскальний чек на придбання мобільного телефона, у якому неможливо прочитати дату покупки та у ньому відсутні дані щодо покупця, а тому він є неналежним та недопустимим доказом. Крім того, зазначає про те, що мобільний телефон не досліджувався у ході судового провадження у якості речового доказу, що є порушенням. Захисник вказує на необґрунтованість кваліфікації дій ОСОБА_7 за кваліфікуючою ознакою «крадіжка, поєднана з проникненням у житло», оскільки вважає, що хостел є об`єктом з вільним доступом, а доказів про те, що ОСОБА_7 проник у приміщення хостелу судом не встановлено. Зазначає, що апеляційний суд не зважив на допущені порушення й необґрунтовано відхилив вимоги сторони захисту, постановивши ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу, а прокурор заперечувала проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про скасування або зміну вироку, ухвали, відповідно до                                 ч. 1 ст. 438 КПК, суд касаційної інстанції керується статтями 412–414 цього Кодексу і не переглядає судові рішення з підстав однобічності і неповноти судового розгляду, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, про що вказує захисник у касаційній скарзі. Натомість саме такі підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Захисник у касаційній скарзі вказує на недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна, повторно, поєднаному з проникненням у житло, та використання судом для обґрунтування своїх висновків недопустимих доказів (протоколу огляду місця події, фіскального чеку про придбання мобільного телефона).
Проте зазначені доводи сторони захисту не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував показаннями: потерпілої ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що вона, 11 липня 2017 року біля хостела побачила у стані алкогольного сп`яніння обвинуваченого, який зайшов у хостел. Коли вона піднялася до своєї кімнати № НОМЕР_1 , яка знаходиться на другому поверсі хостела, у коридорі побачили обвинуваченого, який лежав на дивані. Вона зайшла до кімнати, поставила свій телефон заряджатися, при цьому поклала його до кишені куртки та пішла в душ на перший поверх. Виходячи з кімнати, двері не замикала, то обвинувачений продовжував лежати на дивані. А коли вона повернулась назад, то його вже не було. Зайшовши до кімнати, виявила, що телефона немає. Вона розбудила сусідку по кімнаті, яка почала телефонувати на її номер, і вони почули дзвінки мобільного телефона в коридорі і вибігли туди, де на сходинковому майданчику знаходився обвинувачений, в його руках був її мобільний телефон. Вона сказала обвинуваченому, що це її телефон і попросила повернути його, але він відповів, що це його телефон. Після цього викликали поліцію, показаннями свідків: ОСОБА_9 , яка дала аналогічні показання суду, ОСОБА_10 , яка суду пояснила, що працювала у хостелі комендантом і бачила, як у день затримання обвинувачений сидів на другому поверсі, біля нього були мешканці хостела та говорили, що він викрав мобільний телефон.
Отже, місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілої та свідків послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей, узгоджуються між собою та іншими доказами, і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Мотивів для обмови потерпілою та свідками засудженого суд не встановив, таких мотивів не навела і сторона захисту в ході судового, апеляційного розгляду.
Крім цього, винуватість засудженого підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме даними, які містяться у протоколах огляду місця події від 12 липня 2017 року; копією чека про придбання мобільного телефона «Lenovo» від 18 грудня 2016 року, зміст яких детально відтворено у вироку, яким судом першої інстанції надано належну оцінку. 
У вироку суду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК, наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Що стосується доводів у касаційній скарзі про недопустимість даних, що містяться у протоколі огляду місця події, оскільки, на переконання сторони захисту, працівниками поліції фактично було проведено не огляд місця події, а особистий обшук засудженого, то вони є непереконливими. Перевіркою матеріалів провадження не встановлено, що в ході цієї слідчої дії були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для визнання отриманого доказу недопустимим. 
Так, як видно зі змісту протоколу огляду місця події, мобільний телефон у момент виявлення перебував у правій руці ОСОБА_7 , тобто його місце знаходження було явним і очевидним, і це виключало потребу у проведенні будь-яких дій по його відшукуванню, тобто у проведені обшуку. Крім того, ОСОБА_7 добровільно брав участь під час огляду місця події та без будь-якого примусу (добровільно) видав працівникам поліції наявний у нього в руці мобільний телефон. При цьому, як видно з зазначеного документа, ОСОБА_7 підписав протокол і жодних зауважень та скарг він не висловлював. До того ж необхідно зауважити, що після вилучення у нього мобільного телефона, ОСОБА_7 працівниками поліції не затримувався. Таким чином, відсутні підстави вважати, що в цьому кримінальному провадженні під виглядом огляду місця події був проведені особистий обшуки особи.
Доводи сторони захисту про те, що протокол огляду місця події від 12 липня 2017 року був підписаний не ОСОБА_7 , а іншою особою, є безпідставними. 
Як убачається з матеріалів провадження, даних про те, що ОСОБА_7 не підписував протокол огляду місця події у матеріалах кримінального провадження не міститься. Також не вбачається, що у провадженні заявлялося клопотання стороною захисту про перевірку справжності підпису ОСОБА_7 або надавалися будь-які докази суду із цього приводу.
Твердження сторони захисту про те, що огляд місця події проводився без дозволу власника або володільця приміщення (хостела), є необґрунтованими.
Як убачається з встановлених судом обставин, огляд проводився у коридорі хостелу, доступ до якого не обмежений для невизначеної кількості осіб. Тобто ця частина приміщення не є житлом чи іншим володінням особи, а тому для її огляду не вимагається дозволу слідчого судді. Крім того, матеріали провадження не містять таких доказів, що слідчі увійшли у дане приміщення без дозволу власника(володільця) цього приміщення чи уповноважених ними осіб.
Також не є слушними доводи захисника про те, що огляд місця події був проведений з порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки вказана слідча дія була проведена без понятої ОСОБА_10 . Вказані доводи були предметом перевірки судом апеляційної інстанції, і як правильно зазначив суд, що огляд місця події був проведений відповідно до норм ст. 237 КПК, а ч. 3 цієї статті не передбачає обов`язкової участі понятих в огляді місця події.
З приводу доводів захисника про те, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом, оскільки до нього не долучено фототаблиці (під час процесуальної дії застосовувався фотоапарат), то необхідно звернути увагу, щоз огляду на порушення вимог статей 104, 105 КПК, відсутність додатків до протоколу не може свідчити про недопустимість доказу у розумінні статі 94 цього Кодексу, як на тому наполягає захисник.
Крім того, місцевий суд виходив із того, що винуватість ОСОБА_7 була встановлена на підставі сукупності інших переконливих доказів (показань потерпілої, свідків, даних, що містяться у протоколах огляду місця події). 
Отже, Верховний Суд у цій справі не знаходить підстав визнати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону те, що до протоколу огляду місця події від 12 липня 2017 року не долучено фототаблицю. 
За наведених обставин підстав вважати недопустимими дані, які містяться у протоколі огляду місця події від 12 липня 2017 року, немає. 
Щодо доводів сторони захисту про те, що по справі не було проведено товарознавчої експертизи для визначення вартості викраденого майна, оскільки з наданої потерпілою копії фіскального чека не вбачається, коли та ким саме був придбаний телефон, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 242 КПК експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. 
В окремих кримінальних провадженнях для встановлення розміру матеріальних збитків не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання, а достатньо загальновідомих і загальнодоступних знань для оцінки даних, отриманих за допомогою  інших, крім експертизи, джерел доказування.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, предметом злочину є мобільний телефон. У ході досудового слідства потерпілою ОСОБА_8 була надана копія фіскального чека, яка була досліджена судом першої інстанції, згідно якої вказаний телефон був придбаний 18 грудня 2016 року за 1799 грн. Тобто вартість телефона у ході судового розгляду була достатньо встановлена. Те, що у чеку не зазначено дані покупця, то це не свідчить про те, що вказаний доказ є неналежним і недопустимим доказом.
Твердження сторони захисту про те, що у місцевому суді не було досліджено речовий доказ (мобільний телефон), який знаходився на зберіганні у потерпілої, є неприйнятними.Порядок зберігання речових доказів не свідчить про недопустимість таких доказів під час їх збирання та дослідження, вони детально відображені в процесуальних документах органу досудового розслідування та підтверджені показаннями потерпілої ОСОБА_8 у місцевому суді. Клопотань про дослідження вказаного доказу сторона захисту не заявляла ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді. 
Що стосується тверджень захисника про те, що у діях ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака злочину «крадіжка, поєднана з проникненням у житло», то вони є необґрунтованими. 
Проникнення як кваліфікуюча ознака крадіжки передбачає, що особа потрапила в житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення крадіжки. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.
Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження,  мобільний телефон був викрадений шляхом проникнення у кімнату № НОМЕР_1 , що розташована у хостелі на АДРЕСА_2 . Ця кімната є місцем проживання потерпілої, тобто є її житлом. Жодного доступу до цього житла обвинувачений не мав, а встановлені обставини місцевим судом дають підстави стверджувати про те, що умисел на таємне викрадення телефону у ОСОБА_7 виник до моменту вторгнення у дане житло.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у житло.
Суди навели переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд касаційної інстанції визнає його обґрунтованим і вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції переглянув кримінальне провадження, в тому числі і за апеляційною скаргою захисника на вирок місцевого суду, відповідно до вимог статей 404, 405, 407 КПК перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, мотивував належним чином своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу захисника визнав необґрунтованою. 
Ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами обох інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:                                                                         
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                         ОСОБА_3