Постанова
Іменем України                                     
08 червня  2022 року
м. Київ
справа № 369/13690/20
провадження № 61-18320св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження: Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийська Оксана Сергіївна, державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренко Роман Григорович, заступник начальника Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловська Юлія Олександрівна, 
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року під головуванням судді Волчка А. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А.,                          Левенця Б. Б., Невідомої Т. О. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської Оксани Сергіївни, державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції                  (м. Київ) Сидоренка Романа Григоровича, заступника начальника Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог скарги 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в якій просив:
скасувати постанову заступника начальника Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)                    Стебловської Ю. О. від 05 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження  № 55194626; 
визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні якого перебувало виконавче провадження № 55194626 з примусового виконання виконавчого листа № 369/12454/15-ц, виданого 20 жовтня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер: 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 , щодо невиконання рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року у цивільній справі № 369/12454/15-ц в період з 09 липня 2020 року по момент закінчення виконавчого провадження, тобто по 05 жовтня 2020 року; 
зобов`язати державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні якого перебуває виконавче провадження № 55194626 з примусового виконання виконавчого листа № 369/12454/15-ц, виданого 20 жовтня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, розташованої на АДРЕСА_1 , невідкладно фактично належним чином в повному обсязі виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року у цивільній справі № 369/12454/15-ц; 
винести окрему ухвалу, якою направити до органів прокуратури частину матеріалів цієї справи, достатню для внесення інформації про злочин державних виконавців Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні яких перебувало виконавче провадження № 55194626 з примусового виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2017 року № 369/12454/15-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 , в ЄРДР та подальшого притягнення їх до кримінальної відповідальності за бездіяльність, відповідальність за яку передбачена частиною другою статті 382 Кримінального кодексу України;
вирішити питання розподілу судових витрат.
Заявник мотивував свої вимоги тим, що 30 січня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі                                      № 369/12454/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа -  приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селівестров В. О., про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до                      ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням районного суду, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої 21 вересня 2017 року Апеляційним судом Київської області було ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу було задоволено частково та вирішено, зокрема, витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 .
20 жовтня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано виконавчий лист у цивільній справі № 369/12454/15-ц за вищевказаним позовом про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 .
06 листопада 2017 року виконавчий лист був направлений ОСОБА_1 до Києво- Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області (після перейменування - Києво-Святошинський РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) засобами поштового зв`язку разом із заявою про відкриття за ним виконавчого провадження.
26 червня 2018 року ОСОБА_1 отримав поштою лист від державної виконавчої служби, вкладенням до якого були супровідний лист, повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та виконавчий лист, виданий 20 жовтня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у цивільній справі № 369/12454/15-ц.
Не погодившись з рішенням державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області стягувач ОСОБА_1 звернувся в Києво-Святошинський районний суд Київської області зі скаргою на повідомлення державного виконавця                 від 21 листопада 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та на неправомірну бездіяльність державного виконавця.
В результаті розгляду цієї скарги 05 вересня 2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було постановлено ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, та вирішено, крім іншого: визнати неправомірними дії державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області                              Арабаджийської О. С. від 21 листопада 2017 року щодо повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа № 369/12454/15-ц; скасувати повідомлення державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Арабаджийської О. С. від 21 листопада 2017 року про повернення документа стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом № 369/12454/15-ц; зобов`язати державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Арабаджийську О. С. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 369/12454/15-ц, виданого 20 жовтня                    2017 року Києво- Святошинським районним судом Київської області, на підставі поданої стягувачем заяви та виконавчого листа.
На виконання вказаної ухвали районного суду, 13 грудня 2018 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про прийняття виконавчого документа до виконання.
27 червня 2019 року державним виконавцем Арабаджийською О. С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55194626 за виконавчим листом № 369/12454/15-ц, виданим 20 жовтня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області.
Однак, з моменту прийняття 27 червня 2019 року постанови про відкриття виконавчого провадження і до цього часу ніяких реальних дій, спрямованих на фактичне виконання судового рішення, державними виконавцями Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні яких перебувало та перебуває виконавче провадження № 55194626, вчинено так і не було.
Тому, 26 грудня 2019 року ОСОБА_1 знову змушений був звернутися до Києво- Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 січня 2020 року у справі № 369/275/20 було відкрито провадження у справі за цією скаргою і її розгляд наразі досі триває.
Вказував, що за період з моменту подання скарги 26 грудня 2019 року до червня                        2020 року злочинна бездіяльність державних виконавців Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) досі тривала і вони так і не здійснили жодних виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року.
Тому, 03 червня 2020 року ОСОБА_1 змушений був знову звернувся зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального між регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні якого знаходиться виконавче провадження № 55194626.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня                               2020 року було відкрито провадження у справі № 369/6825/20 за вказаною скаргою, і розгляд її досі триває.
Крім того, оскільки в період часу з 03 червня 2020 року по липень 2020 року державний виконавець Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) так і не здійснив жодних виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року,                                     09 липня 2020 року стягувач ОСОБА_1 був змушений знову звернутися до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Києво-Святошинського РВДВС Центрального між зонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні якого знаходиться виконавче провадження № 55194626.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня                             2020 року за вказаною скаргою було відкрито провадження у справі № 369/8579/20 і її розгляд досі триває.
03 червня 2020 року ОСОБА_1 направив начальнику Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)              Кравчуку М. В., начальнику Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міненку К. В., дисциплінарній комісії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про звільнення державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні якого знаходиться виконавче провадження № 55194626.
В своїй відповіді від 09 липня 2020 року № П-2174 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вказало, що виконувачем обов`язків начальника відділу Стебловською Ю. О. про результати перевірки законності виконавчого провадження                             № 55194626 винесено постанову, якою: дії старшого державного виконавця Арабаджийської О. С. визнано такими, що вчинені із порушенням статей 18, 63 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язано старшого державного виконавця Сидоренка Р. Г. вжити заходів щодо усунення виявлених порушень; 17 червня 2020 року старшим державним виконавцем Сидоренком Р. Г. на адресу боржника направлено вимогу про необхідність виконання рішення суду та повідомити про його виконання державного виконавця; 03 липня 2020 року старшим державним виконавцем Сидоренком Р. Г. здійснено вихід за місцезнаходженням житлового будинку та земельної ділянки, в ході якого встановлено, що рішення суду боржником не виконано; 03 липня 2020 року старшим державним виконавцем Сидоренком Р. Г. винесено постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 1 700 грн, якою також зобов`язано боржника в десятиденний строк виконати рішення суду.
В Автоматизованій системі виконавчого провадження Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на офіційному сайті Міністерства юстиції України серед матеріалів виконавчого провадження № 55194626 міститься постанова старшого державного виконавця Києво- Святошинського РВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренка Р. Г. від 03 липня 2020 року про накладення штрафу в розмірі 1 700 грн на боржника ОСОБА_2 . Даною постановою зобов`язано боржника в десятиденний строк виконати рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 поштою отримав лист від Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області від 06 жовтня 2020 року за вих.                                № П-3417 в якому повідомляється, що 17 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Сидоренком Р. Г. при повторному виході за місцезнаходженням житлового будинку та земельної ділянки встановлено, що рішення суду боржником не виконано, про що складено відповідний акт державного виконавця. 21 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Сидоренком Р. Г. винесено постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 3 400 грн. 23 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Сидоренком Р. Г. до Києво-Святошинського відділу поліції ГУНП у Київській області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Державним виконавцем на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.
Вважає такий висновок є помилковим, оскільки немає жодних обставин, які б перешкоджали державному виконавцю витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 , без участі боржника.
Під час прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження № 55194626 державний виконавець повинен був окрім направлення органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, ще також вжити заходів примусового виконання рішення, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
Оскільки витребування житлового будинку у боржника фактично є виселенням із будинку, в якому він проживає, то також необхідно було керуватися статтею 66 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює виконання рішення про виселення боржника.
Закінчуючи виконавче провадження № 55194626 після повідомлення поліції про злочин, державний виконавець не поцікавився, чи внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань і, взагалі, чи отримано працівниками поліції його повідомлення про вчинення злочину.
Таким чином, постанова про закінчення виконавчого провадження № 55194626                          від 05 жовтня 2020 року винесена передчасно і незаконно, а отже підлягає скасуванню.
Державний виконавець повинен був залучити працівників поліції для примусового виконання рішення.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 14 липня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 08 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року без змін.
Місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржувана постанова від 05 жовтня 2020 року відповідає за своєю формою та змістом вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Дана постанова винесена на підставі відповідної правової норми та у відповідності до порядку виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Апеляційний суд також додатково зазначав, що у цих правовідносинах в ході примусового виконання рішення про витребування нерухомого майна державний виконавець не міг вчинити дій, передбачених статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», які вчиняються щодо рухомого майна, та вчинив усі передбачені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» дії з метою спонукання боржника до вчинення дій з надання стягувачу доступу до витребуваного нерухомого майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі заявник вказує на ту обставину, що суди обох попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що судове рішення є обов`язковим до виконання, а тому висновки про відмову у задоволенні скарги помилкові.
Вважає, що «витребування» є тотожним «вилученню та передачі предметів», а тому ухвалене на користь заявника рішення підлягало примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі, що узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у: постанові від 30 травня 2018 року у справі № 2-690/11 (провадження № 61-20049св18); у постанові від 13 червня 2018 року у справі                                        № 650/1620/16-ц (провадження № 61-3512св18) та постанові від 14 січня 2020 року у справі № 2-690/11 (провадження № 61-36310св18).
Додатково зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 641/1933/19.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/13690/20.
02 грудня 2021 року цивільна справа № 369/13690/20 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 17 травня 2022 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня                        2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов В. О., про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року залишено без змін.
На виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року, Києво-Святошинський районний суд Київської області видав виконавчий лист                                від 20 жовтня 2017 року № 369/12454/15-ц.
Постановою старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби територіального управління юстиції у Київській області Арабаджийською О. С. від 27 червня 2019 року відкрито виконавче провадження                                    № 55194626 з примусового виконання виконавчого листа № 369/12454/15-ц виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області від 20 жовтня 2017 року.
17 червня 2020 року старший державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренко Р. Г. направив вимогу ОСОБА_2 про негайне виконання рішення суду, про що у визначений статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» строк повідомити державного виконавця. Повідомити про заходи які спрямовані на його виконання з моменту відкриття виконавчого провадження до моменту отримання даної вимоги.
03 липня 2020 року державним виконавцем складено акт про невиконання боржником рішення суду.
03 липня 2020 року державним виконавцем винесена постанова, згідно якої за невиконання рішення суду без поважних причин накладено на боржника ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 1 700 грн.
03 липня 2020 року державним виконавцем винесена вимога ОСОБА_2 негайно виконати рішення суду, про що у визначений статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» строк повідомити державного виконавця, повідомити про заходи які спрямовані на його виконання з моменту відкриття виконавчого провадження до моменту отримання даної вимоги.
17 вересня 2020 року державним виконавцем складено акт про невиконання боржником рішення суду.
21 вересня 2020 року державний виконавець виніс постанову, згідно якої за невиконання рішення суду без поважних причин накладено на боржника ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 3 400 грн.
23 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренком Р. Г. було надіслано до ГУ НП в Київській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 щодо умисного невиконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 у справі № 369/12454/15-ц.
Згідно даного повідомлення державний виконавець просив зареєструвати повідомлення та внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Повідомити письмово про початок кримінального провадження та направити витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань. Перевірити факти викладені у повідомленні державного виконавця та вирішити питання про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 за умисне невиконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року у справі № 369/12454/15-ц про витребування у   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 .
05 жовтня 2020 року заступником начальника відділу Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловською Ю. О., при примусовому виконанні виконавчого листа № 369/12454/15-ц, виданого 20 жовтня 2017 року Києво-Святошинським районним судом Київської області на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження № 55194626.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо обов`язковості судового рішення 
Статтями 129, 129? Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України. 
Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею                           6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).
Щодо примусового виконання державним (приватним) виконавцем судового рішення про витребування майна 
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону № 1404-VIII встановлені такі заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 60 Закону № 1404-VIII під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.
Щодо зобов`язання державного виконавця вжити заходів примусового виконання рішення суду
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії»                          від 17 грудня 2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Отже суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14 та від 21 травня 2013 року у справі № 21-87а13.
Відмовляючи у задоволенні вимог скарги у частині визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця, суди попередніх інстанцій виходили з того, що судове рішення, яким витребувано у ОСОБА_2 (боржника) будинок та земельну ділянку, передбачає зобов`язання боржника особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, тому зазначене судове рішення є рішенням немайнового характеру. Положення Закону № 1404-VIII, що визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, які не можуть бути виконані без участі боржника, не передбачають вчинення приватним виконавцем заходів примусового виконання рішення. Державний виконавець вчинив всі дії з метою спонукання боржника до виконання рішення.
Верховний Суд не може погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. 
За змістом частини першої статті 63 Закону № 1404-VIII рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Порядок виконання рішень немайнового характеру регулюється Розділом VIII Закону № 1404-VIII. До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, відносяться: рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64? Закону № 1404-VIII); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону № 1404-VIII); про виселення божника (стаття 66 Закону № 1404-VIII); про вселення стягувача (стаття 67 Закону № 1404-VIII); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.
За встановленими у справі обставинами на примусовому виконанні приватного виконавця перебуває судове рішення про витребування із володіння боржника майна (будинку та земельної ділянки).
У разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). 
Зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про задоволення вимог про витребування із володіння майна не може свідчити про те, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником. 
Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону № 1404-VIII, шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні. 
Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 2-690/11 (провадження                                             № 61-20049св18).
Разом із тим у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі                                             № 914/2614/13 зазначено, що судове рішення про витребування нежитлових приміщень у боржника не визначає імперативно лише спосіб добровільного виконання рішення та може бути виконано із застосуванням іншого порядку з урахуванням положень статей 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження», положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України                  від 02 квітня 2012 року № 512/5 для відновлення порушених прав стягувача.
Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року, яким витребувано у ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку, є рішенням немайнового характеру та підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 63 Закону № 1404-VIII. 
Верховний Суд зазначає, що обов`язком державного та приватного виконавця є вжиття всіх передбачених законом заходів для виконання судового рішення. Якщо державному чи приватному виконавцю незрозуміло рішення, порядок його виконання, то виконавець не позбавлений можливості звернутись до суду з заявою про роз`яснення рішення суду, про встановлення порядку виконання рішення.  
З метою його виконання державний та приватний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні, у разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; здійснювати інші повноваження, передбачені  Законом № 1404-VIII.
Судами у цій справі не встановлено обставин та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що державний виконавець - заступник начальника відділу Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловська Ю. О. вживала усіх передбачених Законом № 1404-VIII заходів щодо ефективного та своєчасного виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року, безпідставно виконуючи його як рішення немайнового характеру у порядку, передбаченому статтею 63 Закону № 1404-VIII.
Такі дії державного виконавця - заступника начальника відділу Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю. О. порушують право ОСОБА_1 на справедливий судовий захист, невід`ємною складовою якого є право на виконання судового рішення, та призводить до безпідставного невиконання судового рішення протягом тривалого часу. 
Із урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування постанови заступника начальника Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)                    Стебловської Ю. О. від 05 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження  № 55194626, у зв`язку із чим рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволені цих вимог скарги підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення скарги.
Також колегія суддів зазначає, що у статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Статтею 451 ЦПК України встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).  
Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги скарги про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні якого перебувало виконавче провадження № 55194626 у зв`язку із тим, що фактично заявник не вказував в чому саме полягала така бездіяльність, що призвела до порушення його прав.
Водночас, Верховний Суд також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявника про зобов`язання державного виконавця невідкладно фактично належним чином в повному обсязі виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2017 року у цивільній справі № 369/12454/15-ц, оскільки вчинення таких дій відноситься до дискреційних повноважень державного виконавця, суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження державного виконавця.  
Щодо вимоги про постановлення окремої ухвали
Касаційна скарга містить вимогу про постановлення окремої ухвали, якою направити до органів прокуратури частину матеріалів цієї справи, достатню для внесення інформації про злочин державних виконавців Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в провадженні яких перебувало виконавче провадження № 55194626 з примусового виконання виконавчого листа від 20 жовтня 2017 року № 369/12454/15-ц, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 3222486201:01:019:0040, що розташовані на АДРЕСА_1 , в ЄРДР та подальшого притягнення їх до кримінальної відповідальності за бездіяльність, відповідальність за яку передбачена частиною другою статті 382 Кримінального кодексу України.
Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Суд касаційної інстанції не встановив порушень державними виконавцями Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, які слугували б підставою для постановлення окремої ухвали у цій справі, а тому у задоволенні такого клопотання необхідно відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог скарги про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення вимог скарги.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне в решті залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2020 року між адвокатом -                                Поліщуком О. Л. та Подвезьком А. В. було укладено договір про надання правової допомоги № 01-26/10-20 (а. с. 76). 
Пунктом 3.2. договору визначено, що за домовленістю сторін, вартість послуг виконавця за цим договором буде визначатись на підставі акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг).
26 жовтня 2020 року сторонами складено калькуляцію-рахунок та підписано акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги на загальну суму  10 240 грн де зазначено, що адвокатом витрачено на ознайомлення з матеріалами та написання скарги в сумі 8 годин часу, вартість одиниці часу - 1 280 грн/год (а. с. 77, 78).
Сплата коштів на суму 10 240 грн підтверджується копією квитанції  від 26 жовтня                 2020 року (а. с. 79).
20 липня 2021 року між адвокатом - Поліщуком О. Л. та Подвезьком А. В. було укладено договір про надання правової допомоги № 02-20/07-21 (а. с. 205). 
Пунктом 3.2. договору визначено, що за домовленістю сторін, вартість послуг виконавця за цим договором буде визначатись за погодинним розміром наступним чином: за                         1 (одну) витрачену годину роботи виконавця - клієнт зобов`язаний сплатити 1 820 грн (а. с. 205).
21 липня 2021 сторонами складено калькуляцію-рахунок та підписано акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги на загальну суму 7 680 грн де зазначено, що адвокатом витрачено на ознайомлення з матеріалами та написання апеляційної скарги в сумі 6 годин часу, вартість одиниці часу - 1 280 грн/год (а. с. 206, 207).
Сплата коштів на суму 7 680 грн підтверджується копією квитанції від 21 липня                       2021 року (а. с. 208).
03 листопада 2021 року між адвокатом - Поліщуком О. Л. та Подвезьком А. В. було укладено договір про надання правової допомоги № 01-03/11-21. 
Пунктом 3.2. договору визначено, що за домовленістю сторін, вартість послуг виконавця за цим договором буде визначатись за погодинним розміром наступним чином: за                         1 (одну) витрачену годину роботи виконавця - клієнт зобов`язаний сплатити 1 820 грн (а. с. 205).
08 листопада 2021 року сторонами складено калькуляцію-рахунок та підписано акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги на загальну суму  5 120 грн де зазначено, що адвокатом витрачено на ознайомлення з матеріалами та написання апеляційної скарги в сумі 4 годин часу, вартість одиниці часу - 1 280 грн/год.
Сплата коштів на суму 5 120 грн підтверджується копією квитанції від 08 листопада                       2021 року (а. с. 208).
Крім того матеріалами справи підтверджується сплата заявником судового збору на загальну суму 908 грн.
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то з урахуванням пропорційності задоволених вимог (33 %) із Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь  ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу  та сплачений судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної і касаційної інстанції у розмірі 7 902,84 грн.
Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року у частині відмови у задоволенні вимог скарги про скасування постанови заступника начальника Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни від 05 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 55194626 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення. 
Скасувати постанову заступника начальника Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)                    Стебловської Юлії Олександрівни від 05 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 55194626.
В решті ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат 7 902 (сім тисяч дев`ятсот дві) гривні 84 копійки.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     А. І. Грушицький 
Судді                                                                                                  І. В. Литвиненко
                                                                                                            Є. В. Петров
В. В. Сердюк 
В. А. Стрільчук