Постанова                                                
Іменем України
 
20 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 343/557/15-ц
провадження № 61-10414св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач),  Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2017 року в складі судді Керніцького І. І. та постанову   Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року в складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В. у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,

 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк                      «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладений кредитний договір № IFIWGA00000211, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 59 000, 00 євро на термін до 26 травня 2017 року. 
 
ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлених кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач зобов`язувався сплатити банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. 
 
У зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 27 січня                      2015 року утворилася заборгованість у розмірі 10 611, 29 євро, яка складається з заборгованості за кредитом - 8 282,65 євро, процентів - 847,82 євро, комісії - 809,61 євро, пені - 152,59 євро, а також штрафів відповідно до договору:                                        13,99 євро - штраф (фіксована частина), 504,63 євро - штраф (процентна ставка). 
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину.
 
Зазначав, що в порушення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року                    № 168, банк при наданні кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору не попередив його як споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Кредит йому надано на наступні цілі: завершення будівництва та облаштування житла, на сплату страхових платежів, тобто на споживчі цілі. Разом з тим, у кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також банк не надав окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Також не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача. Отже, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.
 
Пункт 7.1 кредитного договору містить положення щодо плати за надання фінансового інструменту, яка нараховується щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,2 % від розміру кредиту (без врахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку) та комісії за розрахунки за цим договором, яка складає 1,5 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів. Наведені положення кредитного договору відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Крім того, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився. Отже, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.
 
Ухвалою Долинського районного суду від 15 квітня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Короткий зміст судових рішень суду першої,  апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Долинського районного суду від 09 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 100,64 євро, що за курсом 17,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 січня 2015 року еквівалентно                                    126 888,40 грн, а також 1 268,90 грн судового збору. 
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Визнано недійсними пункт 7.1 кредитного договору від 08 травня 2007 року                        № IFIWGA00000211, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 %    від суми в момент надання кредиту, в частині сплати заборгованості з комісії та пункт 2.1.3 в частині надання кредиту на оплату чергових страхових платежів та доручення банку на щорічне перерахування для цього суми коштів, застосувавши наслідки нікчемності правочину. 
 
Стягнено з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 11 936,02 євро, що еквівалентно 340 296,00 грн. 
 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, допустив наявність заборгованості станом на 27 січня 2015 року. Однак, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, положення договору про споживчий кредит в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми в момент надання кредиту, в частині сплати заборгованості по комісії та пункту 2.1.3 договору в частині надання кредиту на оплату чергових страхових платежів та доручення банку на щорічне перерахування для цього суми коштів є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень недійсними та застосування в цій частині наслідків нікчемності правочину. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту не підлягають задоволенню. Крім того з огляду на наданий банком розрахунок залишок заборгованості за кредитом становить 5 581,62 євро, а не 8 282,65 євро. Також існує суттєва різниця між нарахованими відсотками, які підлягають сплаті позичальником, та фактично сплаченими ОСОБА_1 відсотками. Тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7 100,64 євро, що еквівалентно                     126 888,4 грн, а з банку на користь відповідача - 11 936,02 євро, що еквівалентно 340 296,00 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Рішення Долинського районного суду від 09 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
 
Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 травня 2007 року № IFIWGA00000211 станом на                        27 січня 2015 року в розмірі 9 940,08 євро, що за курсом 17,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 січня 2015 року в національній валюті становить 177 629,23 грн, пеню в розмірі 2 726,75 грн, штраф (фіксована частина)                   у розмірі 250 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 9 017,73 грн та стягнено 3 982,10 грн судового збору.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зі змісту кредитного договору, укладеного між сторонами, вбачається, що відсутні підстави, передбачені        статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору недійсним. Всі умови договору узгоджені сторонами.                    Пункт 7.1 кредитного договору передбачає сплату винагороди та комісії, що не є платою за обслуговування кредиту чи за послуги, що супроводжують кредит.                     В укладеному сторонами кредитному договорі комісія (комісійна винагорода) є видом забезпечення виконання зобов`язання, тому сторони вправі її передбачити як спосіб, який у випадку невиконання чи неналежного виконання умов договору є забезпеченням для кредитодавця (банку) певних гарантій та захистом від ризиків. Доводи заявника про недійсність кредитного договору в цій частині з моменту його укладення суперечать загальній суті зобов`язання та видів забезпечення його виконання. Крім того, суд врахував, що позивач підписав кредитний договір, був належно ознайомлений з його змістом, в засіданні суду ствердив, що володіє як юрист відповідною термінологією, тривалий час сплачував чергові ануїтетні платежі згідно умов цього договору. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, які позивач просив стягнути їх у іноземній валюті, суд виходив з того, що відповідно до положення статей 192, 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути стягненні тільки в національній валюті. Тому неустойка, визначена у кредитному договорі, підлягає стягненню у національній валюті.
 
Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року касаційну скаргу     ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Тому винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі                     0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору), відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору (пункти 7.1, 7.5 кредитного договору) та винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1, 6.2 кредитного договору) призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, за дострокове погашення кредиту та за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Долинського районного суду від 09 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове.
 
У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 479,54 сплаченого судового збору.
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 20 096,00 витрат на проведення експертизи.
 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, апеляційний суд виходив з того, що положення кредитного договору № IFIWGA00000211 про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 договору), відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору (підпункти 7.1, 7.5 договору) та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (підпункти 7.1, 6.2 договору) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору. Тому посилання на несправедливість окремих умов договору, відповідно до  статті 217 ЦК України не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.
 
Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Враховувавши висновок експертного дослідження від 10 квітня 2020 року № 02/04-20, складеного судовим експертом ПП «Конекс-ІНІ» Морозовою О. С.,  відповідно до якого встановлено, що станом на 27 січня 2015 року (дату розрахунку заборгованості, який наданий банком) заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту, по процентах та по пені за прострочення термінів виконання кредитних зобов`язань відсутня, після розподілення оплачених позичальником коштів експертним розрахунком встановлено, що станом на 27 січня 2015 року переплата коштів дорівнює                           21 955,41 євро, що у разі спрямування переплачених позичальником коштів на дострокове погашення основної суми кредиту (тіла кредиту) термін сплати якої станом на 27 січня 2015 року ще не настав, залишок тіла кредиту погашається повністю та ще залишається переплата у розмірі 1 768,36 євро, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку є безпідставними.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки виконання умов кредитного договору почалося в травні 2007 року, а зустрічний позов ОСОБА_1 подав 15 квітня 2016 року, тому, врахувавши заяву, подану ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування позовної давності до позовних вимог                          ОСОБА_1 , наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору застосуванню не підлягають.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У липні 2020 року АТ КБ  «ПриватБанк», в особі представника Крилової О. Л., засобами поштового зв`язку, подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2017 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про те, що окремі пункти кредитного договору є нікчемними на підставі статті 228 ЦК України, не відповідають нормам матеріального законодавства, адже суд зазначену норму застосував неправильно. 
 
Суд апеляційної інстанції, посилаючись на статті 11, 18 Закону «Про захист прав споживачів», не звернув уваги на те, що в таких статтях відсутня норма щодо нікчемності правочинів чи їх окремих умов. Частина п`ята статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» (в редакції від 13 січня 2006 року, що була чинною на момент укладення кредитного договору) встановлено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Тобто  в статті чітко зазначено, що несправедлива умова договору може бути визнана недійсною, а отже є оспорюваною, а не нікчемною. 
 
Зазначає, що оскільки позичальник вважав, що йому перед укладенням кредитного договору не було надано повної інформації про послугу кредитування, він міг скористатися своїми правами, передбаченими пунктами 1-3 статті 15, частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», однак цього не зробив. Отже, позичальник не вважав, що надана йому інформація є неповною чи недостовірною, розумів та погоджувався з умовами запропонованого його кредитного договору. Позичальника було належним чином в письмовій формі повідомлено про усі умови кредитування, які відображені у підписаному ним договорі. Отримавши кредит, позичальник виконував протягом багатьох років умови укладеного договору. Позичальником не обґрунтовано та не доведено, які саме умови кредитного договору є нечіткими, незрозумілими або двозначними, та могли вплинути на рішення щодо отримання кредиту. 
 
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину як в цілому, так і окремих його умов. Зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови. Тому висновки апеляційного суду щодо нікчемності окремих умов договору та відмови у задоволенні первісного позову не підтверджено жодними належними та допустимими доказами по справі, ґрунтуються на припущеннях, а також суперечать нормам матеріального права, що були чинними на момент укладення договору.
 
Також заявник посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 757/15487/16, від 17 квітня 2019 року у справі № 307/1714/16, від 11 квітня 2019 року у справі                       № 546/1274/15.
 
Також заявник не погоджується з висновком судової експертизи, оскільки вона проведена з численними порушеннями, експертом не враховано умови кредитного договору, не враховано, що сума кредиту складається не лише з кредитних коштів, виданих на споживчі цілі, а й сум, що спрямовуються на сплату страхових платежів, не враховані умови договору щодо нарахування пені, а також порядок погашення заборгованості. Тому висновок експерта про те, що заборгованість відсутня, не відповідає умовам укладеного договору, та спростовується іншими доказами по справі.
 
Крім того, банк не погоджується з висновком апеляційного суду в частині стягнення з нього судових витрат за проведення експертизи в повному обсязі, оскільки такий розподіл суперечить статті 141 ЦПК України та принципу рівності сторін.
Банк вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                                    від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, та вважає, що від зазначеного висновку слід відступити, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин у даних справах діяли різні норми матеріального права.
 
Також судом не враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 11 вересня                 2019 року у справі № 153/1334/16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15.
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з Долинського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у серпні 2020 року.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди встановили, що 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IFIWGA00000211.
 
Згідно пункту 7.1 кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до  25 травня 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 59 000,00 євро на наступні цілі: довершення будівництва та облаштування житла, а також у розмірі 6 643,43 євро на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання, та щомісяця в період сплати у розмірі       0,2 % від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця.
 
Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 904,89 євро для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.
 
У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (т. 1 а. с. 9-11).
 
Згідно пункту 2.2.11 договору для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).
 
Згідно пункту 3.11 договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у пункті 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів - до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом дані проценти сплачуються позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку пункту 3.3 даного договору.
 
Пунктом 6.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.
 
Пунктом 7.4 даного договору передбачено, що згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених підпунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,28 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
 
Відповідно до пункту 7.5 договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0 % від суми кредиту, що погашається достроково.
 
Відповідно до пункту 4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого підпунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору (сплати відсотків за користування кредитом, сплати банку винагороди згідно підпункту 7.1 та 6.2 договору) банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.
 
Відповідно до пункту 5.4 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.
 
Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виступає іпотека: недобудований житловий будинок загальною площею                          573,42 кв. м, житловою площею 264,48 кв. м, та земельна ділянка загальною площею 0,12 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором (пункт 7.3 договору).
 
Згідно копії ордеру-розпорядження від 11 травня 2007 року № 1 ОСОБА_1 були видані кредитні кошти в сумі 59 000,00 євро (т. 1 а. с. 12).
 
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 27 січня 2015 року заборгованість за кредитним договором від 08 травня 2007 року                                                  № IFIWGA00000211 становить 10 611,28 євро і складається із: 8 282,65 євро - заборгованість за кредитом; 847,82 євро - заборгованість за відсотками;                     809,61 євро - заборгованість з комісії; 152,59 євро - заборгованість з пені;                    13,98 євро - штраф (фіксована частина); 504,63 євро - штраф (відсоток від суми заборгованості) (т. 1 а. с. 4-7).
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року в цій справі було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-економічної експертизи.
 
Відповідно до висновку експертного дослідження № 02/04-20, складеного                         10 квітня 2020 року судовим експертом ПП «Конекс-ІНІ» Морозовою О. С., станом на 27 січня 2015 року (дату розрахунку заборгованості, який наданий банком) заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту, по процентах та по пені за прострочення термінів виконання кредитних зобов`язань відсутня. Після розподілення оплачених позичальником коштів експертним розрахунком встановлено, що станом на 27 січня 2015 року переплата коштів дорівнює                                            21 955,41 євро. Тобто у разі спрямування переплачених позичальником коштів на дострокове погашення основної суми кредиту (тіла кредиту) термін сплати якої станом на 27 січня 2015 року ще не настав, залишок тіла кредиту погашається повністю, та ще залишається переплата у розмірі 1 768,36 євро (т. 4 а. с. 24-51).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                    2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про  стягнення заборгованості, в іншій частині не оскаржуються, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
 
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір                                     № IFIWGA00000211.
 
Згідно пункту 7. 1 кредитного договору позичальник отримав кредит у розмірі                        59 000,00 євро на термін до 26 травня 2017 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. 
 
Згідно із пунктом 7.5 кредитного договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0 % від суми кредиту, що погашається достроково. 
 
За змістом пункту 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. 
 
Умови пункту 2.2.11 кредитного договору передбачають, що для здійснення останнього погашення за кредитом позичальник звертається до банку, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).
 
Дослідивши договір кредиту від 08 травня 2007 року № IFIWGA00000211, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 договору), відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору                   (підпункти 7.1, 7.5 договору) та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (підпункти 7.1, 6.2 договору) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору. Тому посилання на несправедливість окремих умов договору, відповідно до статті 217 ЦК України не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).
 
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої                 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
 
Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
 
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
 
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
 
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
 
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі                                    № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
 
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що положення кредитного договору від 08 травня 2007 року № IFIWGA00000211 про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору), відсотків за дострокове погашення кредиту згідно                  пункту 3.11 даного договору (пункти 7.1, 7.5 кредитного договору) та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1, 6.2 кредитного договору) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).
 
Доводи касаційної скарги про те, що несправедлива умова договору може бути визнана недійсною, а отже є оспорюваною, а не нікчемною, а суд апеляційної інстанції, посилаючись на статті 11, 18 Закону «Про захист прав споживачів», не звернув уваги на те, що в таких статтях відсутня норма щодо нікчемності правочинів чи їх окремих умов, не може бути прийнято колегією суддів до уваги.
Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.
 
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. 
 
Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк.
 
Так, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком, складений без урахування наведених положень про нікчемність окремих пунктів спірного кредитного договору апеляційний суд в цій справі призначив судово-економічну експертизу.
 
Відповідно до висновку експертного дослідження № 02/04-20, складеного                             10 квітня 2020 року судовим експертом ПП «Конекс-ІНІ» Морозовою О. С., станом на 27 січня 2015 року (дату розрахунку заборгованості, який наданий банком) заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту, по процентах та по пені за прострочення термінів виконання кредитних зобов`язань відсутня. Після розподілення оплачених позичальником коштів експертним розрахунком встановлено, що станом на 27 січня 2015 року переплата коштів дорівнює                    21 955,41 євро. Тобто у разі спрямування переплачених позичальником коштів на дострокове погашення основної суми кредиту (тіла кредиту) термін сплати якої станом на 27 січня 2015 року ще не настав, залишок тіла кредиту погашається повністю, та ще залишається переплата у розмірі 1 768,36 євро (т. 4 а. с. 24-51).
 
Врахувавши, нікчемність окремих пунктів спірного кредитного договору, а також зазначений висновок експерта, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення заборгованості.
 
Виходячи з наведеного, висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором є правильним та обґрунтованим.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду не можуть бути прийняті судом, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду не суперечить висновкам, які викладені у наведених заявником постановах.
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою умов кредитного договору щодо сплати позичальником комісії за отримання кредиту та управління кредитом, спрямовані на необхідність переоцінки цих умов у тому контексті, який, на думку заявника, свідчить про можливість встановлення таких комісій у договорі за обслуговування кредитної заборгованості, що є супутньою послугою.
 
Вказані доводи не відповідають наведеним вище нормам матеріального права, з урахуванням змісту цих умов договору та не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, що вказані умови кредитного договору є несправедливими та нікчемними в силу закону, і з такими висновками суду погоджується й Верховний Суд.
 
Доводи касаційної скарги про те, що банк не погоджується з висновком судової експертизи, оскільки вона проведена з численними порушеннями, експертом не враховано умови кредитного договору, не враховано, що сума кредиту складається не лише з кредитних коштів, виданих на споживчі цілі, а й сум, що спрямовуються на сплату страхових платежів, не враховані умови договору щодо нарахування пені, а також порядок погашення заборгованості, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних та допустимих доказів на спростування висновку експерта.
 
Крім того, банк не скористався своїм правом та не порушував клопотання про призначення повторної або додаткової судової експертизи з метою спростування результатів дослідження від 10 квітня 2020 року № 02/04-20.            
 
Доводи касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду в частині стягнення з банку судових витрат за проведення експертизи в повному обсязі суперечить статті 141 ЦПК України та принципу рівності сторін, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача.
 
Як вбачається з матеріалів справи експертиза у справі була призначена за клопотанням відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 для вирішення питання, зокрема, який розмір заборгованості, визначений в позовних вимогах АТ КБ «ПриватБанк» відповідає дійсному розміру заборгованості та правильності розрахунку щомісячного платежу. Тобто експертиза була заявлена для вирішення первісного позову. Оскільки суд апеляційної інстанції, врахувавши висновок експерта, дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову банку, то сплачені ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк».
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційним судом відповідно до вимог статті 89 ЦПК України надано належну правову оцінку, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без  змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко