ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/822/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №706/960/21 Категорія: 305010900 	Орендарчук М. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 червня 2022 року                                                                                                     м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
  суддя-доповідач	  Фетісова Т.Л. 	
судді секретар 	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В. Попова М.В.	

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) –  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.04.2022 (повний текст складено 21.04.2022, суддя в суді першої інстанції Орендарчук М.П.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від ДТП,

в с т а н о в и в :

у вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 94 878 грн., моральної шкоди 50000 грн., а також судові витрати в сумі 7088,49 грн., мотивуючи про те, що 06.11.2020 близько 21 год. 05 хв. на 539 км + 700 м автодороги Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка сталася ДТП за участю автомобіля «Кіа Соул», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача та автомобілем «Шевроле Лачеті», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача. Згідно постанови Черкаського апеляційного суду від 09.04.2021 винуватицею ДТП визнано ОСОБА_2 , яка порушила ПДР України п.12.1 та п.12.2.
Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження на суму 224878,98 грн., що підтверджується звітом 26/11-307 про оцінку автомобіля, проведеним суб`єктом оцінюючої діяльності ОСОБА_3 . Протоколом огляду транспортного засобу від 26.11.2020 встановлений перелік пошкоджень, отриманих автомобілем позивача. На підставі даного протоколу страховою компанією ПрАТ «УПСК» встановлено суму страхового відшкодування та виплачено в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 130000 грн. Однак виплачена страховою компанією сума не покриває заподіяної позивачу матеріальної шкоди та невідшкодованими залишилися 94878 грн., що має сплатити відповідач.
Крім матеріальної шкоди відповідач завдала позивачу своїми протиправними діями моральних страждань, оскільки внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження та тривалий час лікувався, залишився без транспортного засобу, який необхідний йому в роботі. Позивач моральну шкоду оцінив у 50000 грн.
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21.04.2022 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 94878 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а в задоволенні решти вимог про відшкодування моральної шкоди – відмовлено. Суд вказав про наявність обов`язку у винуватця ДТП відшкодувати шкоду, розмір якої перевищує виплачене потерпілому страхове відшкодування, а також зазначив про необхідність часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи ступінь моральних страждань позивача.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подала 20.05.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. В обґрунтування вказано на те, що відповідач не може оскаржити постанову апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлено її вину в ДТП, однак висновки даної постанови є помилковими та судом у цій цивільній справі повинні бути відхилені. Матеріали адміністративних справ за подією ДТП в якій автомобілю позивача завдано ушкоджень спростовують твердження позивача про те, що в ДТП учасниками були три автомобілі. Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення проігнорував клопотання скаржника про об`єднання в одне провадження справ учасників ДТП, наявність виправлень у протоколах, складених для фіксації ДТП, неналежне відображення у протоколах взаємного розташування транспортних засобів на проїжджій частині в момент зіткнення та ін. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлено вину відповідача в ДТП, не звільняє позивача від обов`язку доведення вини відповідача в ДТП. Суд не врахував, що автомобіль відповідача в ДТП контактував тільки з автомобілем позивача. Звіт про оцінку транспортного засобу позивача містить дату замовлення, яка передує ДТП, отже автомобіль позивача мав ушкодження, які виникли ще перед подією ДТП. Огляд автомобіля позивача відбувався без повідомлення інших учасників ДТП. Звіт про оцінку транспортного засобу позивача є неналежним доказом, адже розмір шкоди не може перевищувати вартість автомобіля, не розмежовано, які саме пошкодження автомобіль позивача отримав внаслідок контакту з автомобілем відповідача, а які – від контакту з іншим автомобілем. В ДТП винен позивач. Суд не залучив до участі у справі інших учасників ДТП.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення її вимог заперечив, вказавши на їх необґрунтованість та просив рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що 06.11.2020 близько 21 год.05 хв. на 539 км + 700 м автодороги Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка сталася ДТП за участю автомобіля «Кіа Соул», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , та автомобіля «Шевроле Лачеті», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 .
Постановою Черкаського апеляційного суду від 09.04.2021, яка набрала законної сили, винуватицею вказаної ДТП визнано ОСОБА_2 .
Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої її прийнято в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже судом у справі про адміністративне правопорушення встановлена вина відповідача у спричиненні ДТП, що має преюдиційне значення у даній цивільній справі. 
Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відтак всі апеляційні доводи скаржника про те, що її вина в ДТП відсутня, вказану подію спричинив позивач, матеріали справ про адміністративне правопорушення неналежно оформлені та ін., а також про те, що у цій цивільній справі позивач окремо має доводити наявність вини відповідача в ДТП, апеляційним судом відхиляються, адже вони прямо суперечать вищенаведеним вимогам як ст. 129-1 Конституції України, так і ч.6 ст.82 ЦПК України.
У протилежному випадку втрачався б сенс у розгляді та вирішенні судом відповідної справи про адміністративне правопорушення, а рішення в ній – не мало б жодного значення для учасників ДТП. 
Крім того, скаржник свої аргументи щодо вини в ДТП наводила як суду першої інстанції так і апеляційному суду при розгляді відповідної справи про адміністративне правопорушення, що свідчить про те, що своє право на доступ до правосуддя в даному випадку нею використано в повній мірі.
Отже судом встановлено, що в ДТП, внаслідок якої автомобіль позивача в цій справі зазнав механічних пошкоджень, спричинена внаслідок порушення відповідачем ПДР України.
Внаслідок ДТП автомобіль позивача «Шевроле Лачеті», д.н.з. НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження на суму 224878,98 грн., що підтверджується звітом 26/11-307 про оцінку автомобіля, проведену суб`єктом оцінюючої діяльності ОСОБА_3 .
Протоколом огляду транспортного засобу від 26.11.2020 був встановлений перелік пошкоджень, отриманих автомобілем позивача у результаті вказаної ДТП.
На підставі даного протоколу страховою компанією ПрАТ «УПСК», яка застрахувала цивільно-правову відповідальність відповідача, встановлено суму страхового відшкодування та виплачено позивачу кошти в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в сумі 130000 грн., що підтверджується відповідною банківською квитанцією.
Різниця не відшкодованих позивачу матеріальних збитків позивачу становить 94 878 грн., вимоги про відшкодування яких винуватцем ДТП є предметом розгляду в цій справі. З урахуванням наведеного позивач порушує перед судом питання про відшкодування з винуватця ДТП матеріальної шкоди, яка перевищує розмір виплаченого йому страхового відшкодування. 
Апелянт ОСОБА_2 в ході розгляду її апеляційної скарги заявила, що хоча в суді першої інстанції це питання не з`ясовувалося, однак зараз вона не заперечує проти передачі їй на підставі рішення суду залишків автомобіля позивача. 
Однак, у судовому засіданні в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 пояснив, що його автомобіль внаслідок ДТП був фактично фізично знищений, але його залишки, без проведення оцінки спеціалістом їх залишкової вартості, були ним продані в якості металобрухту, отже фактично відсутні. 
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Частиною першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.
Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди, як у даному випадку, адже виплачене потерпілому від ДТП (позивачу) страхове відшкодування не повністю відшкодувало завдану шкоду, так як невідшкодованою лишилася сума в розмірі 94878 грн., яку суд першої інстанції правомірно вирішив стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, що відповідає приписам ст. 1194 ЦК України.
Такі ж висновки вбачаються з постанови ВП ВС від 04.07.2018 у справі №14-176цс18, а також відображено в постанові ВС від 26.06.2019 у справі №712/7242/16-ц.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що звіт про оцінку транспортного засобу позивача є неналежним доказом щодо розміру матеріальних збитків, оскільки доводи скаржника, наведені в обґрунтування такого твердження, є неспроможними. Так дата замовлення звіту, на яку вказує скаржник, враховуючи те, що предметом оцінки стали пошкодження автомобіля саме внаслідок ДТП з вини відповідача в цій справі, що вбачається з даних звіту, на об`єктивність проведеного дослідження не впливає. Міркування скаржника про те, що автомобіль позивача мав ушкодження, які виникли ще перед подією ДТП, доказами не підтверджуються.
Крім того, іншої оцінки матеріальних збитків у позивача сторонами суду не надано, клопотання про призначення відповідної судової експертизи не заявлялися, отже даний доказ належним чином підтверджує розмір заподіяних внаслідок ДТП збитків.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Одночасно апеляційний суд приймає до уваги, що згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною другою статті 22 ЦК передбачено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована урегульовано ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.
У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. 
Право на залишки транспортного засобу отримує та особа, яка відшкодувала матеріальний збиток.
За обставин цієї справи згідно звіту №26/11-307 про оцінку автомобіля від 14.12.2020 автомобіль позивача є фізично знищеним, що визнається сторонами.
Таким чином для належного встановлення розміру матеріальних збитків у позивача слід з`ясувати яка остаточна вартість залишків автомобіля позивача після ДТП. Однак, як вбачається з пояснень позивача, на даний момент залишки його автомобіля втрачено та визначити їх вартість об`єктивно неможливо. 
За правового висновку ВС від 30.01.2019 у справі №753/21303/16-ц зазначено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Отже встановлення наявності та вартості залишків знищеного в ДТП автомобіля входить до предмету доказування у справі.
Проте в даному випадку з`ясувати, яка вартість залишків автомобіля позивача «Шевроле Лачеті», д.н.з. НОМЕР_2 , суду неможливо, про що вказано вище, отже вирішити питання про точний розмір матеріальної шкоди у позивача для з`ясування того, яка ж саме її частина залишилася непокритою виплаченим страховим відшкодуванням, неможливо. Також не можливо вирішити питання про передачу залишків фізично знищеного автомобіля іншому учаснику ДТП при виплаті відшкодування завданої матеріальної шкоди.
Отже, позивачем було доведено у справі той факт, що йому було відповідачем спричинено матеріальних збитків внаслідок ДТП, однак він не довів перед судом належними та допустимим доказами їх розмір, який має бути стягнуто з відповідача. Відповідно, в задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено через недоведеність вимог.
Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує таке.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства у сукупності із фактичним обставинами даної справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачу у справі внаслідок ДТП з вини відповідача було завдано моральної шкоди, яка полягає в стражданнях від пошкодження його майна, докладанні додаткових зусиль для відновлення свого майна та захисту порушених прав у спосіб звернення до суду, що вірно врахував суд першої інстанції в цій справі. Також судом вірно визначено розмір коштів, які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача у відшкодування завданої моральної шкоди, який відповідає засадам розумності та справедливості, а також враховує ступінь моральних страждань особи та скаржником під сумнів при апеляційному перегляді справи не ставиться.
Отже позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції в цій справі вирішив вірно.
Апеляційні посилання скаржника на те, що суд не залучив до участі у справі інших учасників ДТП, на правильність вищенаведених висновків не впливають, оскільки правовідносини у даній справі виникли лише між винуватцем ДТП та потерпілою особою з приводу відшкодування відповідної шкоди, отже участь інших осіб у відповідному спорі для його привального вирішення не потрібна. 
Скаржником не вказано та не доведено як рішення в цій справі може вплинути на права та обов`язки інших учасників ДТП щодо однієї зі сторін, отже у розумінні вимог ст. 53 ЦПК України потреби у залученні тієї чи іншої особи до участі у справі в якості третьої особи не має. 
Відповідно до ст. 376  ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.04.2022 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, прийнявши постанову про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. 
При цьому рішення суду першої інстанції в тій частині, якою частково задоволено вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є законним та належним чином обґрунтованим, тому має бути залишено без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21.04.2022 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від ДТП – скасувати в частині вирішення вимог про відшкодування матеріальної шкоди, та в задоволенні позову в цій частині вимог – відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 22.06. 2022.

Суддя-доповідач                 

Судді