Постанова
Іменем України
 
18 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 200/18725/1
провадження № 61-15450св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., 
Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов обґрунтований тим, що 22 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-302/388/2006, згідно з умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 40 800,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 5,49 + FIDR річних за користування кредитом.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22 листопада 
2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту.
 
Також на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався відповідати за виконання 
ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту.
 
Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», 22 лютого 2013 року уклало договір факторингу з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», за яким відступило право вимоги за кредитним договором укладеним з ОСОБА_1 та договорами поруки укладеними з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 обов`язків з повернення кредитних коштів, станом на 15 жовтня 2014 року, вона має заборгованість за кредитом у розмірі 43 570,14 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 37 945,46 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 824,68 доларів США, пеня - 2 800,00 доларів США.
 
Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2006 року № МL-302/388/2006 у розмірі 43 570,14 доларів США.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 18 червня 2015 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 
2006 року № ML-302/388/2006 у розмірі 43 570,14 доларів США що в еквіваленті становить 564 322,11 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 
37 945,46 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 2 824,68 доларів США, пеня - 2 800,00 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 
2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2006 року № ML-302/388/2006 у розмірі 43 570,14 доларів США, що в еквіваленті становить 564 322,11 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 37 945,46 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 2 824,68 доларів США, пеня - 2 800,00 доларів США. В частині вимог до поручителів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення мотивоване тим, що позичальник неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника. Разом з тим, позовні вимоги до поручителів не підлягають задоволенню, оскільки у позивача виникло право пред`явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту починаючи з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_1 перед банком - 12 січня 2013 року, протягом наступних шести місяців, до 12 липня 2013 року, проте таку вимогу до поручителів банк пред`явив лише 27 жовтня 2014 року, тобто після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку чинності поруки, тому поруку відповідачів суд вважав припиненою 12 липня 2013 року.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року апеляційні скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачкою допущено порушення зобов`язання з погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника. Проте, вимоги до поручителів не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 починаючи з 12 січня 2013 року перестала виконувати свої зобов`язань за кредитним договором, а банк пред`явив вимогу до поручителів 27 жовтня 2014 року, тобто після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.
 
Постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційний суд, скасовуючи постанову апеляційного суду, виходив з того, що апеляційний суд, переглядаючи скарги, не надав належної оцінки доводам заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неналежного повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційні скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нову постанову. Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором 
від 22 листопада 2006 року № ML-302/388/2006, станом на 15 жовтня 2014 року, у загальному розмірі 40 770,14 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 37 945,46 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 824,68 доларів США. Стягнуто солідарно з 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2006 року № ML-302/388/2006, станом на 15 жовтня 2014 року, у загальному розмірі 40 770,14 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 37 945,46 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 824,68 доларів США. У задоволенні інших вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позичальниця здійснила останній платіж 08 листопада 2012 року, а оскільки позивач заявив вимоги про дострокове виконання боргових зобов`язань у цілому, і заявлена до стягнення заборгованість за тілом кредиту нарахована станом на грудень 2012 року, за процентами - на лютий 2013 року, тобто складається з залишкової заборгованості, без врахування несплачених щомісячних платежів, то наявні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами з боржника та поручителів у заявлених розмірах. Вимоги щодо стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки остання нарахована за період із 12 червня 2017 року по 22 травня 2018 року.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У вересні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 
ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), що є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених Касаційне провадження у цій справі відкривається на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
При відкритті касаційного провадження суд визнав відсутніми підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних відносинах).
 
Учасники справи своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалися.
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пунктів 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Верховний Суд переглядає рішення суду апеляційної інстанції лише в частині вирішення вимог до поручителя ОСОБА_2 , який звернувся із касаційною скаргою. Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змінз огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 
№ ML-302/388/2006, згідно з умовами якого остання отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 40 800,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 5,49 + FIDR річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 22 листопада 2031 року.
 
22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 та окремо з ОСОБА_3 , на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договори поруки, за якими вони зобов`язалися забезпечити виконання зобов`язання боржника за кредитним договором.
 
Пунктом 4.1 договорів поруки від 22 листопада 2006 року передбачено, що цей договір діє до повного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
 
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши обумовлені кредитним договором грошові кошти ОСОБА_1 у розмірі 40 800,00 доларів США.
 
Останній платіж боржницею здійснено 08 листопада 2012 року.
 
22 лютого 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір факторингу (т. 1, а. с. 24-40).
 
У додатку до договору факторингу від 22 лютого 2013 року зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 
№ ML302/388/2006 на загальну суму боргу 40 770,14 доларів США, а саме за тілом кредиту 37 945,46 доларів США та за процентами 2 824,68 доларів США, а також за договором поруки від 22 листопада 2006 року № SR-302/388/2006/1 до 
ОСОБА_2 та за договором поруки від 22 листопада 2006 року 
№ SR-302/388/2006 до ОСОБА_3 (а.с.41).
 
27 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до позичальниці та поручителів про солідарне стягнення кредитної заборгованості у розмірі 
43 570,14 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 37 945,46 доларів США, нарахованої станом на грудень 2012 року, заборгованості за відсотками у розмірі 2 824,68 доларів США, нарахованої станом на лютий 2013 року, та пені у розмірі 2 800,00 доларів США.
 
За розрахунком кредитної заборгованості станом на 15 жовтня 2014 року (на час пред`явлення позову) заборгованість за тілом кредиту становить 37 945,46 доларів США, яка залишається незмінною з грудня 2012 року, заборгованість за відсотками за користування кредитом становить 2 824,68 доларів США, нарахована станом на лютий 2013 року, заборгованість за пенею становить 148 811,01 доларів США, нарахована за період із 15 жовтня  2013 року по 15 жовтня 2014 року.
 
За змістом наданого суду апеляційної інстанції розрахунку станом 
на 12 червня 2018 року заборгованість складається із заборгованості за тілом кредиту - 37 945,46 доларів США, заборгованості за відсотками - 2 824,68 доларів США, заборгованості за пенею - 148 811,01 доларів США.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 
ЦК України).
 
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
 
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
 
За змістом статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
 
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
 
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
 
Потрібно враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції до набрання чинності Закону № 2478-VIII, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення суб`єктивного права кредитора.
 
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до умов кредитного договору позичальниця взяла на себе зобов`язання щодо сплати щомісячних платежів у розмірі 465,67 доларів США до 22 числа кожного календарного місяця, а останній платіж здійснила 08 листопада 2012 року, тому починаючи з 22 грудня 2012 року кредитору було відомо про порушення боржником зобов`язань за кредитним договором, відповідно, виникло право на звернення до суду.
 
Апеляційний суд, частково задовольняючи позов, виходив із того, що  ОСОБА_1 неналежним чином виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованості за тілом кредиту та відсотками, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителів. Вимоги щодо стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки остання нарахована за період із 12 червня 2017 року до 22 травня 2018 року.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач у цій справі втратив право на задоволення вимог за рахунок поручителів у зв`язку із припиненням поруки, Верховний Суд відхиляє, оскільки саме по собі посилання у касаційній скарзі на припинення поруки, без наведення відповідних підстав касаційного оскарження, визначених у частині другій статті 389 ЦПК України, не дає підстав здійснити суду касаційної інстанції перегляд судових рішень у цій частині.
 
Щодо підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України
 
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права та принципу змагальності цивільного процесу, а саме: ненаведення у судовому рішенні мотивів відхилення клопотань представника ОСОБА_1 про витребування доказів щодо передачі боргу ОСОБА_1 новому кредитору, оскільки матеріали справи такого доказу не містять, - є безпідставними, оскільки під час судового засідання, яке відбулося 06 липня 2021 року, судом відмовлено у задоволенні зазначених клопотань, про що міститься запис у журналі судового засідання.
 
Крім того, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо недоведеності факту відступлення права вимоги, зазначив, що матеріалами справи, зокрема, договором факторингу від 22 лютого 2013 року та додатком № 1 до нього підтверджено набуття позивачем як новим кредитором права вимоги до відповідачів за кредитним договором від 22 листопада 2006 року № ML-302/388/2006 (т. 3, 
а. с. 138).
 
Отже, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а саме: наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження.
 
Щодо підстав, передбачених пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України
 
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, зокрема, розрахунку заборгованості доданому до відзиву на апеляційну скаргу, є необґрунтованими, оскільки розрахунок заборгованості не є недопустимим доказом у розумінні статті 78 ЦПК України.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи, що касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту четвертого частини другої статті 389 ЦПК України, і передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено, так і не встановлено обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                           О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                       С. О. Погрібний
 
                                                                                                        В. В. Яремко