ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2130/22 Справа № 199/1144/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” (далі – АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 21 березня 2014 року відповідно до наказу № 17-к від 20 березня 2014 року, його було незаконно звільнено з посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі № 199/3198/14-ц його було поновлено на роботі, стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Також судом було допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська суду від 24 лютого 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року вказане судове рішення залишено без змін, постановою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року залишені без змін.

Позивач вказував, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі № 199/3198/14-ц його було поновлено на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”, та відповідачем у цей період часу було проведено перереєстрацію підприємства та змінено адресу його місцезнаходження з Автономної республіки Крим, м. Сімферополь, пр.Кірова/пров.Совнаркомівський, 52/1 на м. Київ, вул. Богдана Хмельницкого, буд.26, оф.505.

Таким чином, на підставі вищевказаного рішення суду від 30 жовтня 2014 року, яке було чинним на той час, у позивача настали правові підстави для виконання трудових обов`язків за новим місцем знаходження підприємства, оскільки відповідач, відповідно до статті 29 КЗпП України, належним чином не повідомив позивача про зміну населеного пункту, у якому знаходиться його робоче місце.

20 листопада 2014 року, після хвороби, він прибув у офісне приміщення відповідача за адресою: АДРЕСА_1 . Т.в.о. голови правління Нєжнова С.В. повідомила, що буде виконувати судове рішення, для чого йому необхідно написати заяву про поновлення на роботі та робоче місце буде підготовлено тільки наступного дня, у зв`язку з чим необхідно з`явитись на роботу 21 листопада 2014 року о 08-30 год.

21 листопада 2014 року йому було виділено робоче місце та його ознайомили відразу з трьома наказами: № 53-К від 20 листопада 2014 року про поновлення на посаді; № 27-ОД від 21 листопада 2014 року про вимушений простій не з вини працівника; № 28-ОД від 21 листопада 2014 року про скорочення посади позивача та з попередженням про наступне звільнення.

Жодних доручень він від відповідача не отримував, перебування у вимушеному простої, відповідно до наказу № 27-ОД від 21 листопада 2014 року, полягало лише у знаходженні його в окремій ізольованій кімнаті протягом робочого дня, хоча в цей час усі інші працівники працювали у звичайному режимі.

15 січня 2015 року начальник сектору роботи з персоналом ОСОБА_2 ознайомила його з наказом № 31-ОД від 05 грудня 2014 року про порушення трудової дисципліни та винесення догани.

Вважаючи, що відповідач упереджено ставився до нього, систематично і навмисно порушував норми Конституції України, законодавства про працю, 15 лютого 2015 року він звернувся за захистом своїх прав з позовною заявою до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Згодом позивачу була надана чергова щорічна відпустка тривалістю 28 календарних днів з 26 січня 2015 року по 22 лютого 2015 року, згідно з розпорядженням № 32-В від 17 січня 2015 року за період роботи з 21 березня 2014 року по 20 березня 2015 року.

23 лютого 2015 року відповідач наказом № 75-к звільнив його із займаної посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління у зв`язку зі скороченням, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважав наказ № 75-к від 23 лютого 2015 року щодо свого звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем грубо порушені вимоги трудового законодавства, Колективного договору “ДАТ “Чорноморнафтогаз”.

Так, відповідач не запропонував йому іншої роботи та не дотримався вимог статті 49-2 КЗпП України, тому він просив визнати незаконним наказ про звільнення, поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на день ухвалення рішення (станом на 15 січня 2021 року, згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу становить 1 334 156,69 грн.).

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати незаконним наказ т.в.о. Голови правління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” Нєжнової С.В. №75-к від 23 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”, з посади 23 лютого 2015 року у зв`язку зі скороченням, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”; стягнути з АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2015 року по день розгляду справи; стягнути з АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 05 червня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника начальника управління справами апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”, з 01 липня 2013 року був переведений на посаду начальника управління справами апарату управління відповідача. 04 листопада 2013 року позивач був переведений на посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”.

Згідно із наказом ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” № 17-к від 20 березня 2014 року, ОСОБА_1 20 березня 2014 року звільнений з посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Із даним наказом позивача ознайомлено 20 березня 2014 року та в цей же день йому було видано трудову книжку.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” про визнання дій незаконними, скасування наказів, поновлення попередніх умов праці, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі № 199/3198/14-ц його було поновлено на роботі, стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Також судом було допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року залишено без змін.

Вказане рішення було виконано ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” та ОСОБА_1 було допущено до роботи.

Т.в.о. Голови правління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” Нєжновою С.В. було видано наказ № 27од від 21 листопада 2014 року про вимушений простій не з вини працівника; наказ № 28-ОД від 21 листопада 2014 року про скорочення посади позивача, а також позивач був ознайомлений із попередженням про наступне звільнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

14 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” про: зобов`язання ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” внести зміни в наказ від 20 листопада 2014 року щодо поновлення позивача на роботі, зазначивши попередні умови оплати; визнати незаконними дії т.в.о. Голови правління ОСОБА_3 щодо видання наказу № 27-ОД від 21 листопада 2014 року, визнати недійсним вказаний наказ та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу; визнати незаконними дії т.в.о. Голови правління ОСОБА_3 щодо видання наказу № 28-ОД від 21 листопада 2014 року щодо внесення змін до тимчасового штатного розпису, визнати недійсним вказаний наказ та зобов`язати відповідача його скасувати; визнати незаконними дії т.в.о. Голови правління ОСОБА_3 щодо видання наказу № 31-ОД від 21 листопада 2014 року, визнати недійсним вказаний наказ та зобов`язати відповідача його скасувати; стягнути на його користь 20 000,00 грн. моральної шкоди.

Після звільнення 23 лютого 2015 року ОСОБА_1 із займаної посади ним неодноразово доповнювалися позовні вимоги, зокрема була доповнена вимога про визнання незаконними дії т.в.о. Голови правління ОСОБА_3 щодо видання наказу № 75-К від 23 лютого 2015 року, визнати незаконним вказаний наказ, зобов`язати відповідача його скасувати та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (т.1,86-90, т.2, а.с.38-46).

Ухвалою суду від 05 липня 2016 року за клопотанням сторін було зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” про визнання дій незаконними, скасування наказів, поновлення попередніх умов праці, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до розгляду Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” про визнання дій незаконними, скасування наказів, поновлення попередніх умов праці, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська суду від 24 лютого 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року вказане судове рішення залишено без змін, постановою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року залишені без змін.

У ході розгляду справи встановлено, що 23 лютого 2015 року відповідач наказом № 75-к звільнив ОСОБА_1 із займаної посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління у зв`язку зі скороченням, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (т.1, а.с.91).

До матеріалів справи також долучена копія Сертифікату від 03 грудня 2014 року № 2018 про форс-мажорні обставини, виданого Торгово-Промисловою Палатою України. Зазначений сертифікат свідчить про збройне захоплення українського “ДАТ “Чорноморнафтогаз”, його націоналізацію самопроголошеною владою АР Крим і створенням на його місці Кримського республіканського підприємства “Чорноморнафтогаз”. Внаслідок вказаних вище неправомірних дій, які вчинені щодо відповідача, останній втратив майже всі свої активи та документи, у т.ч. оригінали фінансової та бухгалтерської документації тощо, у зв`язку з чим стало неможливим здійснювати господарську та управлінську діяльність, виконувати власні зобов`язання у порядку, передбаченому чинним законодавством України, умовами укладених договорів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що при звільненні позивача з роботи відповідачем дотримано норми трудового законодавства. Позивач, знаючи про наступне вивільнення, не звертався до відповідача з приводу працевлаштування на іншу посаду, не надав доказів, підтверджуючих його кваліфікацію, професійний рівень та спеціалізацію тощо, не звертався із будь-якими заявами з приводу переведення його на іншу посаду в період простою. В судових засідання неодноразово ставилося питання про те, що після окупації АР Крим, попереднє місце роботи було захоплене та не працювало, а у м. Києві залишився тільки головний офіс, усі кадрові документи вивезти не вдалося.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

З огляду на частину першу статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, а згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Під час розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників – одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19 (провадження № 61-5965св20).

Судом апеляційної інстанції установлено, 05 червня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника начальника управління справами апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”, з 01 липня 2013 року був переведений на посаду начальника управління справами апарату управління відповідача. 04 листопада 2013 року позивач був переведений на посаду начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”.

Згідно із наказом ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” № 17-к від 20 березня 2014 року, ОСОБА_1 20 березня 2014 року звільнений з посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Із даним наказом позивача ознайомлено 20 березня 2014 року та в цей же день йому було видано трудову книжку.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” про визнання дій незаконними, скасування наказів, поновлення попередніх умов праці, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі № 199/3198/14-ц його було поновлено на роботі, стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Також судом було допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року залишено без змін.

Вказане рішення було виконано ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” та ОСОБА_1 було допущено до роботи.

Т.в.о. Голови правління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” ОСОБА_3 було видано наказ № 27од від 21 листопада 2014 року про вимушений простій не з вини працівника; наказ № 28-ОД від 21 листопада 2014 року про скорочення посади позивача, а також позивач був ознайомлений із попередженням про наступне звільнення (т.1 а.с.127-128).

У ході розгляду справи встановлено, що 23 лютого 2015 року відповідач наказом № 75-к звільнив ОСОБА_1 із займаної посади начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління у зв`язку зі скороченням, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (т.1, а.с.91).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату.

Вирішуючи питання щодо дотримання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року було витребувано у АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління Державного акціонерного товариства “Чорноморнафтогаз” за формою, встановленою відповідно до розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями) за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні перед звільненням з посади, з обов`язковим наданням посадової інструкції ОСОБА_1 , належним чином засвідчених доказів щодо змін істотних умов праці, змін в організації виробництва і праці АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” (відповідні накази по підприємству), докази відмови ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, докази про те, що ОСОБА_1 відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, а також докази письмового звернення до профспілкового комітету з приводу звільнення ОСОБА_1 .

Згідно довідки про наявність вакансій в АТ “ДАП “Чорноморнафтогаз” за період з 20 листопада 2014 року по 24 лютого 2015 року, наданої відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, в товаристві існували такі вакансії:

- начальник відділу виробничої та правової роботи, кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта відповідного напряму, стаж роботи у сфері державних закупівель не менше трьох років;

- провідний фахівець, кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта відповідного напряму (спеціаліст, магістр), досвід роботи в кадровій сфері та роботи з персоналом не менше трьох років;

- провідний фахівець, кваліфікаційні вимоги: повна вища економічна освіта, стаж роботи за фахом не менше трьох років (т.2 а.с.89).

Колегією суддів установлено та це підтверджується матеріалами справи, позивач має вищу юридичну освіту (диплом серія НОМЕР_1 ), а також диплом магістра державного управління (серія НОМЕР_2 ), що підтверджується особовою карткою по обліку кадрів, яка була надана позивачем (т.3 а.с.206-209).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на підприємстві були вакантні посади, які позивачу не були запропоновані, та які відповідають його освіті, досвіду роботи, професійним навичкам та здібностям, що не виключає можливість зайняття ним вищевказаних посад.

Оскільки жодних доказів, які б підтверджували, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу, а також, що роботодавець не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу матеріали справи не містять, а відповідач не надав, а тому колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідачем було порушено вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним наказу т.в.о. Голови правління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” Нєжнової С.В. № 75-к від 23 лютого 2015 року та поновлення позивача на посаді є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Посилання відповідача на те, що з метою з`ясування функціональних обов`язків позивача, які ним виконувались в товаристві до тимчасової окупації території України та захоплення товариства, йому неодноразово надавались керівництвом товариства письмові доручення (від 24 листопада 2014 року № 20, від 25 листопада 2014 року № 22, від 28 листопада 2014 року № 24) щодо надання інформації стосовно функціональних обов`язків, які були покладені на позивача як на начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління АТ “ДАП “Чорноморнафтогаз”, проте позивачем дані доручення не було виконано, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки не звільняє відповідача від визначеного частиною третьою статті 49-2 КЗпП України обов`язку запропонувати позивачу всі інші вакантні посади, які були наявні на підприємстві.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів доходить висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки на підприємстві дійсно мало місце скорочення чисельності штату (що належить до компетенції самого підприємства).

Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як установлено колегією суддів, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було проведено з порушенням вимог закону, а тому він підлягає поновленню саме на роботі (на посаді), з якої його було незаконно звільнено, а саме на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз”.

Колегія суддів приходить до висновку, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Отже, встановивши, що відповідач не запропонував ОСОБА_1 вакантні посади на підприємстві, тому не виконав покладений на нього частиною третьою статті 49-2 КЗпП України обов`язок запропонувати позивачу всі інші вакантні посади (інша робота), які були наявні на підприємстві, колегія суддів вважає за можливе поновити позивача на роботі на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” з 23 лютого 2015 року.

Звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України вважається таким, що проведено з дотриманням норм трудового законодавства, зокрема, у тому разі, коли працівникові було запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві у період строку попередження, і які існували на день звільнення працівника.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 742/532/18 (провадження № 61-3607св19), від 27 січня 2021 року у справі № 755/1588/18 (провадження № 61-8423св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 280/89/18 (провадження № 61-1953св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 766/1527/18 (провадження № 61-19724св19), від 19 жовтня 2021 року у справі № 761/2275/18 (провадження № 61-8218/св21).

Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено і відповідач законність звільнення не довів, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України, для його поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з дня звільнення і по день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення про поновлення на роботі.

Так, частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул – це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Отже, з огляду на положення процесуального закону та враховуючи вимоги трудового законодавства, слід дійти висновку, що суд, у випадку поновлення на роботі працівника, самостійно, в силу вимог закону, має обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу визначивши період стягнення з дня звільнення по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

При цьому, необхідно зазначити, що визначення саме такого періоду не може вважатись виходом за межі позовних вимог відповідно до положень процесуального закону, оскільки нормами трудового законодавства урегульовано, що середній заробіток повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі, який, в даному випадку, є днем ухвалення відповідного судового рішення.

Таким чином, період вимушеного прогулу, з урахуванням означеного вище, слід визначити з 23 лютого 2015 року (день звільнення) по 14 липня 2022 року (день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про поновлення на роботі).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України “Про оплату праці” за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу позивача за грудень 2014 року і січень 2015 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у лютому 2015 року.

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_1 , наданої АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” на вимогу апеляційного суду, сукупний дохід позивача у грудні 2014 року (8 відпрацьованих робочих днів) склав 2 428,98 грн., а у січні 2015 року (8 відпрацьованих робочих днів) – 2 963,49 грн., а всього 5 392,47 грн. Середньоденна заробітна плата складає 337,03 грн. (т.4 а.с.12).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

5 392,47 грн. (сума заробітної плати за грудень 2014 року і січень 2015 року (без податків і зборів)) : 16 (кількість робочих днів у грудні 2014 року і січні 2015 року) = 337,03 грн. (середньоденна заробітна плата).

Кількість робочих днів за вказаний період вимушеного прогулу складає 1851 робочі дні.

Відтак середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 24 лютого 2015 року по 14 липня 2022 року становить 623 842,53 грн. (337,03 грн. х 1851 днів).

При цьому, указаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

У пунктах 3, 4, 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначному законодавством.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, яким надана оцінка судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Апеляційним судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.
Визначаючи до стягнення розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1 000,00 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року – скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог про: визнання незаконним наказу т.в.о. Голови правління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” Нєжнової С.В. № 75-к від 23 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління ПАТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз”, з посади 23 лютого 2015 року у зв`язку зі скороченням, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” з 23 лютого 2015 року; стягнення з АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2015 року по 14 липня 2022 року в розмірі 623 842,53 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів; стягнення з АТ “ДАТ “Чорноморнафтогаз” на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовної вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць – слід допустити до негайного виконання.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі – у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь держави, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 6 577,20 грн. за перегляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року – скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ т.в.о. Голови правління Публічного акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” Нєжнової Світлани Володимирівни № 75-к від 23 лютого 2015 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління Публічного акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз”, з посади 23 лютого 2015 року у зв`язку зі скороченням, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення апарату управління Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” з 23 лютого 2015 року.

Стягнути з Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 лютого 2015 року по 14 липня 2022 року в розмірі 623 842,53 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги про стягнення моральної шкоди – відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства “Державне акціонерне товариство “Чорноморнафтогаз” на користь держави судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 6 577,20 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко