П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/19231/21	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.
          Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                  В С Т А Н О В И Л А :
13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні за період з 24 липня 2021 року по 13 вересня 2021 року, шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23 липня 2021 року № 139 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 13 серпня 2021 року на картковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 2807,26 грн та 30 3518, 58 грн. Крім того, 13 вересня 2021 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 129  171,69 грн. Отже, відповідач виплатив належні позивачеві виплати не в день звільнення, а із затримкою розрахунку на 51 день, при цьому, не нарахував, та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначено порядок проходження громадянами України  військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Однак, вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні – за період із 24 липня 2021 року по 13 вересня 2021 року, шляхом множення середнього розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що лише 08 листопада 2021 року позивач написав заяву про здавання посади, в якому не висловив жодних претензій щодо порядку та сум розрахунку при звільненні. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 09.07.2021 року № 173 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 липня 2021 року № 139 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
13 серпня 2021 року на картковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 2 807,26 грн та 30 3518, 58 грн. 13 вересня 2021 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 129  171,69 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.                     Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку із несвоєчасним розрахунком з позивачем при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 . 
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.
Разом з тим, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум. 
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16.
Вищевказане спростовує доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, та підтверджується відповідачем, що Військова частина НОМЕР_1 провела з позивачем остаточний розрахунок при звільненні 13 вересня 2021 року, а саме після виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , яке відбулось 23 липня 2021 року. Тобто, ВЧ НОМЕР_1 провела фактичний розрахунок із позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання такого відшкодування.
Доводи апелянта, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» не передбачає такого виду відповідальності, як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія не приймає до уваги, оскільки, як зазначене вище, до спірних правовідносин застосовуються норми КЗпП саме у зв`язку з не врегулюванням цього питання у спеціальному  законодавстві.
Крім того, апелянт зазначає, що своєчасний розрахунок при звільненні з військової службу регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 pоку № 1153/2008.
Так, абз. 3 п. 242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим i речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
Разом з тим, приписи Положення не встановлюють заборони на виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини до проведення з ним повного розрахунку.
Доводи апелянта, що 08.11.2021 року позивач власноруч написав рапорт про здавання посади за вх № 4948, у якому не висловив претензії (незгоди) щодо порядку та сум розрахунку при звільненні, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки 13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав. 
Більш того, викладене, не спростовує відповідальності відповідача за непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, яка не містить заперечень щодо невизначення судом конкретної суми стягнення, судова колегія вважає обґрунтованим задоволення позовних вимог в редакції позовної заяви, а саме: зобов`язання Військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні – за період із 24 липня 2021 року по 13 вересня 2021 року шляхом множення середнього розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги  без  задоволення, а  постанови  суду першої інстанції  без змін.
Підстав для скасування чи зміни  постанови  суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 23 жовтня 2021 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити  без  задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року – залишити  без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко