Постанова 
Іменем України                                       
26 квітня 2022 року
м. Київ
справа № 461/1687/19
провадження № 61-536св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: прокуратура Львівської області, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Личаківського районного суду м. Львова у складі судді Нора Н. В. від 16 листопада 2020 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., від 30 листопада 2021 року.

Основний зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У березні 2019 рокуОСОБА_1 звернувся до суду зпозовом до прокуратури Львівської області, Головного управління національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного перебування під слідством та судом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, щоза вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року, його засуджено за частиною першою статті 286 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 8500 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Запобіжним заходом до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання. Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року його касаційну скаргу задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 
2016 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 
2015 року щодо позивача скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях  ОСОБА_1  складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року задоволено касаційну скаргу прокурора, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 
2018 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 
2015 року щодо нього скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. Постановою Верховного Суду від 15 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2018 року залишено без змін. 
Позивач вказував, що він перебував під слідством та судом 4 роки і 4 місяці, або 52 місяці, внаслідок чого йому завдано душевних страждань, які зумовлені незаконним кримінальним переслідуванням з боку органів державної влади, яке тривало більше чотирьох років.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на його користь 500 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правничу допомогу, надану адвокатом під час кримінального провадження від 13 квітня 
2014 року № 1214140030000252 у розмірі 152 340 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі31 620 грн, надану під час розгляду цієї справи.
Основний зміст та мотиви рішень суду першої інстанції 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 
2020 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1  завдану моральну шкоду в розмірі 250 тис. грн.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1  
104 500 грн в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у кримінальному провадженні.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1  витрати, понесені з наданням професійної правничої допомоги у цивільній справі, у розмірі 24 900,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова 
від 11 лютого 2021 року стягнуто з прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України на користь держави на відшкодування судового збору по 256,13 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури є доведеним, оскільки  ОСОБА_1 зазнав душевних страждань внаслідок перебування під слідством та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Районний суд вказав, що протягом усього періоду позивач перебував у стані нервового потрясіння, було порушено звичайний уклад його життя. Посилаючись на характер і тривалість душевних страждань, суд першої інстанції визнав необхідною і достатньою суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 тис. грн. 
Стягуючи з відповідачів на користь позивача витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, місцевий суд виходів із того, що такі витрати підтверджені квитанціями про оплату та актами виконаних робіт.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишено без задоволення.
Апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України задоволено частково.
Рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.
Абзаци другий та третій рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року змінено, вирішено стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 250 тис. грн, а також 104 500 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у кримінальному провадженні.
Рішення Личаківського районного суду Львівської області від 16 листопада 2020 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь  ОСОБА_1  на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги у цивільному провадженні, в розмірі 24 900 грн скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь  ОСОБА_1  12 450 грн витрат на правничу допомогу.
В решті рішення Личаківського районного суду Львівської області 
від 16 листопада 2020 року залишено без змін.
Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року задоволено частково.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області 256, 13 грн судового збору скасовано.
В іншій частині додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від11 лютого 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Головне управління Національної поліції у Львівській областіне є правонаступником слідчого відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ Україниу Львівській області, тому не повинновідповідатиза зобов`язаннями останнього, отже рішення суду першої інстанції та додаткове рішення у частині задоволенняпозовних вимог ОСОБА_1  доГоловного управлінняНаціональної поліції у Львівській областіта стягнення з цього відповідачасплаченогосудового збору необхідно скасувати з ухваленням вцій частині нового рішення про відмову узадоволенніпозовних вимог.
Посилаючись на частину третю статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», врахувавши період перебування позивача під судом і слідством, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розмір відшкодування не може бути меншим ніж 157 500 грн. Разом з тим апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 250 000 грн на відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що визначений мінімальний розмір відшкодування є недостатнім для відновлення порушеного права позивача. Також апеляційний суд змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виключивши запис про стягнення коштів шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, вказавши, що кошти на відшкодування шкоди, завданоїдержавою, підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення інших відомостей. Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з Державного бюджету України 24 900 грн витрат на правничу допомогу у цивільній справі, оскільки за положеннями статті 133 ЦПК України витрати за професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак розподіл таких витрат проводиться за правилами статті 141 ЦПК України, з покладанням них на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі Львівська обласна прокуратура просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 
2020 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова 
від 11 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 30 листопада 2021 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень орган прокуратури зазначив порушення судами норм матеріального і процесуального права, посилаючись на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 24 лютого                  2020 року у справі № 405/6920/16, від 05 серпня 2020 року у справі                       № 644/9923/18, від 14 січня 2021 року у справі № 466/2383/19, (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що визначений судами попередніх інстанцій розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та безпідставним, не підтверджений належними та допустимими доказами. Львівська обласна прокуратура вважає, що розмір стягнутих судами витрат на правничу допомогу є неспівмірним з обсягом виконаних адвокатом робіт, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності та у повній мірі не підтверджується доказами. Вказує, що у договорах про надання правничої допомоги не визначено розмір та порядок обчислення гонорару адвоката, а акти виконаних робіт та квитанції є лише розрахунковими документами і не можуть змінювати умови договору. Також стверджує, що судами неправильно застосовано положення частини шостої статті 141 ЦПК України.
Судові рішення оскаржується лише у частині задоволення позовних вимог, розподілу судових витрат, тому в іншій частині касаційному перегляду не підлягають в силу вимог статті 400 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
У визначений судом строк відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня2022 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 вересня 2014 року ОСОБА_1  повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою 
статті 286 Кримінального кодексу України.
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року у справі № 463/5544/14-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та призначено йомупокарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (8 500 грн) з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Запобіжним заходом до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання.Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області 
від 19 травня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року щодо  ОСОБА_1  скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПКУкраїни у зв`язку з відсутністю в діях  ОСОБА_1  складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області 
від 17 червня 2016 року і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2018 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року щодо  ОСОБА_1  скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діях  ОСОБА_1  складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.
Постановою Верховного Суду від 15 січня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2018 року залишено без змін.
Встановлено, що загальний строк перебування  ОСОБА_1  під слідством та судом складає 2 роки 7 місяців 15 днів, або 31 місяць 15 днів.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 56 КонституціїУкраїни передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральноїшкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою, другою статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право навідшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбаченихзаконом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягаєвідшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральнашкода.
Згідно зі статтею 4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральноїшкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральнашкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦКУкраїни моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою длявідшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з частинами другою, третьоюстатті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральноїшкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральноїшкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмірвідшкодування.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Відповідно до статті 81 ЦПКУкраїни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПКУкраїни суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, суди, встановивши, що  ОСОБА_1  незаконно перебував під слідством та судом 2 роки 7 місяців 15 днів, або 31 місяць 15 днів, дійшли правильного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку із протиправними діями органів досудового розслідування й прокуратури (закриттясудом кримінального провадження щодо нього на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України завідсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення).
Встановивши, що розмір мінімальної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції складав 5 тис. грн, суд апеляційної інстанції виходив із того, що гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, становить 157 500 грн. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що зазначений розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача, взяв до уваги час перебування позивача під слідством та судом і погодився із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 
250 тис. грн.
Колегія суддів не погоджується з визначеним судами попередніх інстанцій розміром відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне. 
Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 посилався на те, що йому завдано душевних страждань, оскільки весь час він перебував у пригніченому стані й нервовому потрясінні, було істотно порушено його нормальні життєві зв`язки.
Враховуючи встановлені судами обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під судом і слідством (2 роки 7 місяців 15 днів), запобіжний захід у вигляді особистогозобов`язання, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством та судом, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 157 500 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.
З огляду на зазначене, судові рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягають зміні.
Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення та наявності втрат немайнового характеру. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу (здійснення захисту) у кримінальному провадженні, а також відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи.
Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Судами встановлено, що 11 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мазуром В. В. був укладений договір про надання правової допомоги.
Згідно з пунктом 1.2 договору клієнт уповноважує адвоката представляти його інтереси і від його імені в усіх судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, у зв`язку з чим наділяє адвоката усіма належними йому процесуальними правами.
У відповідності з пунктом 5.1 договору оплата послуг за цим договором здійснюється у вигляді гонорару, який обчислюється відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням складеності справи, особи клієнта, поточних витрат та інших оціночних критерії даного виду послуг, за кожну годину виконаної роботи на підставі акту виконаних робіт.
Позивачем надано акт виконаних робіт від 01 березня 2019 року із зазначенням вартості, виду послуг, часу, витраченого на надання послуги, та їх описом, які були надані як під час досудового розслідування, так і в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на загальну суму 152 340 грн. Також надано квитанцію від 05 березня 2019 року про сплату  ОСОБА_1 адвокату Мазуру В. В. 152 340 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 11 вересня 2014 року.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи, яка переглядається, позивачем надано договір про надання правової допомоги від 02 березня 2019 року, акт виконаних робіт від 07 січня 2020 року з детальним описом наданих адвокатом послуг, а також квитанцію від 27 січня 2020 року на оплату послуг за надання правової допомоги у цивільній справі в сумі 31 620 грн.
Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку з наданням йому правничої допомоги у кримінальному провадженні, дійшли обґрунтованого висновку про доведеність вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні у вказаному розмірі, за виключенням витрат на доїзд адвоката власним транспортним засобом, що не було підтверджено належними доказами. Отже висновки апеляційного суду у цій частині слід визнати правильними. 
Також відсутні сумніви у правильності оцінки судами доказів при визначенні розміру витрат, понесених позивачем при наданні правничої допомоги у цій справі
Доводи касаційної скарги у цій частині не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 
2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , змінити, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 157 500 (сто п`ятдесят сім тисяч п`ятсот) грн.
В іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова 
від 16 листопада 2020 року, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного перегляду, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2021 року у незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову Львівського апеляційного суду                              від 30 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
          С. Ф. Хопта
 
          В. В. Шипович