Постанова 
Іменем України 
 
27 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 161/6069/19
провадження № 61-8061св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану їх адвокатами Войтюком Романом Вячеславовичем та Овчаровим Андрієм Вікторовичем , на постанову Волинського апеляційного суду в складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я. від 13 квітня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про виділ частки в домоволодінні в самостійну одиницю та визнання права власності.
Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить кожному по 27/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У позивачів виникають із відповідачами спори щодо порядку користування нерухомим майном, який належить сторонам на праві спільної часткової власності. Починаючи з 2016 року, а саме з моменту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , позивачам чиняться перешкоди у користуванні спільним майном та їх не допускають до власного майна. З урахуванням уточнень, позивачі просили виділити в натурі та визнати спільною приватною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину житлового  будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою:   АДРЕСА_1 , яка складається з: в підвалі: сходової (1-1-) площею 5,9 кв.м.; кухні (1-2) площею 13,9 кв.м.; вбиральні (1-3) площею 1,3 кв.м.; ванни (1-4) площею 2,6 кв.м; кладової (1-6) площею 2,6 кв.м.; на першому поверсі: сходової (1-7) площею 3,8 кв.м.; кімнати (1-8) площею 14,9 кв.м.; кімнати (1-9) площею 25,9  кв.м.; веранди (1-10) площею 5,0 кв.м., а всього загальною площею 75,9 кв.м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року позов задоволено. Ухвалено виділити в натурі та визнати спільною приватною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 , яка складається з: -в підвалі: сходової (1-1-) площею 5,9 кв.м.; кухні (1-2) площею 13,9 кв.м; вбиральні (1-3) площею 1,3 кв.м.; ванни (1-4) площею 2,6 кв.м.; кладовки (1-6) площею 2,6 кв.м.; -на першому поверсі: сходової (1-7) площею 3,8 кв.м.; кімнати (1-8) площею 14,9 кв.м.; кімнати (1-9) площею 25,9 кв.м.; веранди (1-10) площею 5,0 кв.м., а всього загальною площею 75,9 кв.м. Припинено право  спільної часткової власності ОСОБА_1 на 27/200 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 27/200 частин житлового будинку з господарськими  будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто на користь                  ОСОБА_4 з депозитного рахунку у Територіальному управлінні                     ДСА України у Волинській області 9 795,50 грн, внесеної ОСОБА_1 компенсації за відхилення від ідеальної частки. Стягнуто з ОСОБА_3 з депозитного рахунку у Територіальному управління ДСА України Волинської області 9 795 грн, внесеної ОСОБА_1 компенсації за відхилення від ідеальної частки. Вирішено питання про судовий збір.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачами належними доказами підтверджена можливість поділу спірного домоволодіння в натурі.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь                       ОСОБА_2 по 3 140 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. 
Місцевий суд дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у зв`язку із тим, що під час розгляду справи не вирішив питання про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції виділено в натурі частку тільки позивачам та припинено право спільної часткової власності тільки позивачів, але не вирішено питання частки відповідачів. Апеляційний суд позбавлений можливості вирішити дане питання, оскільки сторонами по справі не ставилося питання про проведення будівельно-технічної експертизи для визначення технічних можливостей про виділ кожному з чотирьох співвласників житлового будинку.
Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 24 травня               2021 року вирішено питання про судові витрати.
Апеляційний суд дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у зв`язку з тим, що під час розгляду справи не вирішив питання про розподіл судових витрат. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
У травні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через своїх адвокатів Войдюка Р. В. і Овчарова А. В., звернулися засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року, у якій просять скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в  справі № 555/325/16-ц, від 28 жовтня 2020 року в справі № 2114/2-3819/11, від 27 травня 2020 року в справі № 173/1607/15-ц, від 18 листопада                     2019 року в справі № 359/9698/14-ц, від 18 червня 2020 року в справі                    № 520/2661/16-ц, від 04 квітня 2019 року в справі № 161/5142/17, від                       10 лютого 2021 року в справі № 450/2167/16-ц, від 17 березня 2021 року в справі № 645/322/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У липні 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 , у якому просять зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Зазначають, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі немає.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                          29 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі                          № 161/6069/19 та витребувано цивільну справу з Луцького міськрайонного суду Вінницької області.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                   11 квітня 2020 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., в реєстрі за              № 4-921, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить                   27/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого  22 грудня 2016 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., в реєстрі за № 4-919, ОСОБА_2 , на праві спільної часткової власності належить 27/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться:                       АДРЕСА_1 .
Відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , кожному зокрема, на підставі рішення  Луцького міського суду від 14 грудня 1998 року належить 23/100 частки, а на підставі рішення від 12 грудня 2011 року, ухвали від 05 квітня 2012 року, ухвали від 04 червня 2012 року Луцького міськрайонного суду належить 27/200 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою:                      АДРЕСА_1 , а в сукупності кожному по 73/200 частин вказаного будинковолодіння.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 8777 від 04 травня 2020 року Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз виділ в натурі у власність 27/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 можливий. На розгляд суду експерт виніс два варіанти виділу 27/100 частки у частках наближених до ідеальних.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                      2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі                             № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі                                            № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що  позивачі бажають виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та враховуючи наявність технічної можливості такого виділу з урахуванням висновку експертизи від 04 травня 2020 року, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, обравши другий варіант поділу, оскільки він більш наближений до рівності часток співвласників, із присудженням грошової компенсації відповідачам, частка яких зменшилась.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану їх адвокатами Войтюком Романом Вячеславовичем та Овчаровим Андрієм Вікторовичем , задовольнити.
Постанову Волинського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року скасувати, та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	С. Ю. Бурлаков	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко	
 	В. М. Коротун