Постанова         
Іменем України                         
29 квітня 2022 року 
м. Київ
справа № 569/19213/14-ц
провадження № 61-14589св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2  на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 липня 2021 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Хилевича С. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до                ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 22 червня 2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (далі - Банк) та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 725/05, згідно з яким позичальник отримав кредит в розмірі 10 000 дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом строком до                     11 червня 2015 року.
Виконання зобов'язань позичальника за іпотечним кредитом забезпечувалось іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_1                         (пункт 4 іпотечного кредиту від 22 червня 2005 року № 725/05). 
Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до якого останній несе солідарну відповідальність у випадку неналеженого виконання ОСОБА_1 умов іпотечного договору. 
17 грудня 2012 року між Банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір про відступлення прав вимоги за іпотечним кредитом від 22 червня 2005 року № 725/05.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов іпотечного кредиту, внаслідок чого станом на 09 лютого 2017 року виникла заборгованість                                    в розмірі 1 342 607, 79 грн, а саме: заборгованість за процентами у розмірі                                789 606, 26 грн та пеня за останній календарний рік в розмірі 553 001,53  грн, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило задовольнити позов, стягнувши цю заборгованості. 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи»заборгованість за договором про іпотечний кредит від 22 червня 2005 року № 725/05 станом на 09 лютого 2017 року                    в розмірі 1 342 607, 79 грн, а саме: заборгованість за процентами у розмірі                        789 606, 26 грн та пеню за останній календарний рік у розмірі 553 001, 53 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем невиконання відповідачами умов іпотечного кредиту від 22 червня 2005 року                            № 725/05, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої є неспростованим та підлягає стягненню у солідарному порядку. 
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року, в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмовлено.                 У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмовлено з підстав, встановлених частиною другою статті 358 ЦПК України. 
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмовлено                                     з підстав, встановлених пунктом 2 частини першої статті 358 ЦПК України.
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 липня 2021 року в задоволені клопотання ОСОБА_2 про поновлення строків на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмолено. У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою                     ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від                            24 липня 2017 року відмовлено.
 
Апеляційний суд врахував, що представник відповідачів був присутній під час ухвалення місцевим судом рішення від 24 липня 2017 року, проте                                        ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою лише 24 квітня 2019 року, тобто, через 1 рік 8 місяців з часу його ухвалення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, просив скасувати судове рішення, справу передати для продовження розгляду до апеляційного суду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено                               з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. 
Суд апеляційної інстанції не дослідив висновок експерта від 15 вересня 2020 року                    № 1.1.-368/20, яким підтверджено, що  ОСОБА_2 не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим помилково постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише                        в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного                                 у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення                          з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Серед основних засад судочинства Конституцією Українивстановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті                                    129 Конституції України).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК Україниздійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення (пункт 3 частини першої статті 358 ЦПК України). 
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що ухвалою Рівненського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмовлено.                 У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмовлено з підстав, встановлених частиною другою статті 358 ЦПК України. 
 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року відмовлено                                     з підстав, встановлених пунктом 2 частини першої статті 358 ЦПК України.
 
Таким чином, ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду апеляційної інстанції                  з апеляційними скаргами на Рівненського міського суду Рівненської області від                        24 липня 2017 року, за результатами розгляду яких суд відмовляв у відкритті апеляційного провадження. 
За таких обставин, постановивши ухвалу від 14 липня 2021 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки заявник повторно подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, щодо якого є ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Посилання суду апеляційної інстанції на те, що рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2017 року оскаржено ОСОБА_2  до апеляційного суду лише 24 квітня 2019 року, тобто через 1 рік 8 місяців з часу його ухвалення, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не вплинуло на правильність його висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення місцевим судом відповідача про розгляд справи не спростовують правильність висновків апеляційного суду про неможливість відкриття апеляційного провадження у випадку наявності ухвал про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
В ухвалі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви                        № 32671/02 у справі «Скорик проти України» (Skorik v. Ukraine) зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали апеляційного суду без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2   залишити без задоволення. 
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
 
Г. І. Усик
 
В. В. Яремко