Постанова
Іменем України
 
25 квітня 2022 року 
м. Київ

справа № 755/15206/20
провадження № 61-4846св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач  -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у складі судді Галагана В. І. та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позов мотивований тим, що 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
29 квітня 2013 року за позивачем зареєстровано право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. 
Однак, в подальшому 13 серпня 2013 року без законних правових підстав право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 .
Державною реєстраційною службою України проведено перевірку законності реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 та встановлено, що 27 червня 2013 року державним реєстратором Малишевим М. С. вилучений запис про право власності та розділ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку за позивачем ОСОБА_1 з тих підстав, що на час реєстрації земельна ділянка перебувала під арештом на підставі акту опису і арешту майна ОСОБА_3 від 01 серпня 2012 року, складеного державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. 
Під час проведення перевірки Державною реєстраційною службою також встановлено, що дії державного реєстратора Малишева М. С. не відповідали вимогам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки державні реєстратори не наділені повноваженнями вилучати з державного реєстру речових прав право власності. 
Позивач вважає, що майно, належне їй на праві власності, а саме: земельна ділянка площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 протиправно та поза волею позивача вибула з її законного титульного володіння. 
Позивач просила витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003).
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 , яка отримала ділянку 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу та зареєструвала право власності згідно вимог законодавства. Суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що позивач не довела, що вона набула право власності на спірну земельну ділянку, тому вимоги про витребування такого майна у законного власника ОСОБА_2 є безпідставними. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якій просить  скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом першої та апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які регулюють виникнення права власності на нерухоме майно.  Суди першої та апеляційної інстанції не застосували до спірних правовідносин положення  норм статей 328 ЦК України, 2, 12, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з урахуванням сталої практики, зокрема, позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та правових висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Судами неправильно застосовано положення статей 317, 319, 387 ЦК України та не враховано висновки Верховного Суду, висловлені у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 727/2322/16-ц.   Суди не надали належної та повної оцінки змісту правовідносин з точки зору підтвердження належними та допустимими доказами наявності підстав для витребування оспорюваного майна, не перевірили  достовірність інформації, а лише взяли до уваги частину постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц без проведення аналізу повного змісту цієї постанови, що свідчить про порушення положень статті 82 ЦПК України. Суди не дослідили повно та об`єктивно усі обставини справи.  Суд першої інстанції не врахував складність та характер спірних правовідносин, які не допускали розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, чим порушив вимоги статті 279 ЦПК України, Суди порушили право позивача на участь у судовому засіданні безпосередньо та через представника, що позбавило можливості особисто надавати свої пояснення по суті спору.  Суд апеляційної інстанції в порушення статей 89, 263-265 ЦПК України не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.  
Позиція інших учасників справи
У липні 2021 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 подали відзив на касаційну скаргу, у якому просять передати справу на розгляд Об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду, у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржувані судові рішення залишити в  силі. 
Відзив мотивований тим, що право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку неодноразово підтверджено судовими рішеннями, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року у справі № 826/16073/13-А, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2014 року у справі № 22-5335/14, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 липня 2014 року у справі № 826/5947/14,  Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року у справі № 2604/27925/12, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року у справі № 755/7219/16-ц, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року у справі № 826/18769/16, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у справі № 755/11488/16-ц, постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/7219/16-ц. Твердження позивача  ОСОБА_1 , що земельна ділянка була набута нею на підставі договору дарування від 26 жовтня 2007 року і протиправно вибула з її власності не відповідає дійсності. Сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена 26 жовтня 2007 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин. ОСОБА_2 у законний спосіб набула право власності на спірну земельну ділянку з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд в порядку статті  62 Закону України «Про виконавче провадження» (в діючий на той момент редакції). Посилання в касаційний скарзі на невідповідність оскаржуваних рішень правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 04 травня 2020 року у справі № 727/2322/16-ц є недоречними, оскільки зазначені постанови прийняті касаційним судом не в подібних даному спору правовідносинах.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив за підписом представника ОСОБА_4 , який мотивований тим, що будь-яке твердження про наявність кримінального провадження за тих чи інших підстав без встановлення судом вини та винесення обвинувального вироку, що набрав законної сили не може сприйматися як доказ протиправної поведінки будь-якої зі сторін справи. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, хоч і було відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, разом з тим, Верховним Судом вказано, що ефективним способом захисту права неволодіючого власника до незаконно володіючого, на його думку, не власника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна. (пункт 6.43 постанови Веикої Падати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340). Суд першої інстанції не врахував складність та характер спірних правовідносин, які не допускали розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, чим порушив вимоги статті 279 ЦПК України, а також позбавив позивача надати пояснення у справі, що було необхідно для повного та всебічного з`ясування обставин справи в порушення статті 89 ЦПК України.  Аналіз змісту клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Об`єднаної або Великої Палати Верховного суду та матеріалів справи не свідчить про існування саме виключної правової проблеми у конкретній судовій справі або відповідній категорії справ.  Відповідачем не наведено у чому саме полягає виключна правова проблема та яким чином передача справи на розгляд Об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду сприятиме розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Також не надано обґрунтування наявності різної правозастосовної практики у цій категорії справ. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/15206/20, витребувано справу з суду першої інстанції
У липні 2021 року матеріали цивільної справи № 755/15206/20 надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року відмовлено у  задоволенні клопотань ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5 про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін спору та їх представників, про передачу справи на розгляд Об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду, про закриття провадження у справі.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 04 червня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, 24 січня 2021 року у справі № 910/10987/18, 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, 04 травня 2020 року у справі № 727/2322/16-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України). 
Фактичні обставини
Суди встановили, що 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003).
29 квітня 2013 року державним реєстратором Малишевим М. С. на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 жовтня 2007 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) за ОСОБА_1 
13 серпня 2013 року приватний нотаріус на підставі акту про передачу арештованого майна від 17 липня 2013 року видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку, цього ж дня вніс до Державного реєстру запис за № 2090696 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку.
Листом Державної реєстраційної служби України від 20 лютого 2015 року                № 43/11-15-8.4/2 повідомлено, що 27 червня 2013 року державним реєстратором Малишевим М. С. видалений запис про право власності та розділ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) у м. Києві, як помилковий. Дії державного реєстратора Малишева М. С. не відповідають вимогам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки державні реєстратори не наділені повноваженнями вилучати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку у садовому товаристві «ЕВРЗ» по АДРЕСА_1 , зареєстровано 13 серпня 2013 року приватним нотаріусом Літвінчуком І. А. за іншою особою.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 727/2322/16-ц (провадження № 61-41834св18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України».
За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
У справі № 755/9215-15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Управління держреєстрації ГТУЮ у місті Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову.
У вказаній справі встановлено, що отримавши спірну земельну ділянку згідно з договором дарування від 26 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 не отримала державний акт, не зареєструвала своє речове право на ділянку, а із заявою про проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку звернулася лише 29 квітня 2013 року, а тому на час складення акта опису й арешту майна від 01 серпня 2012 року не набула права власності на нього, бо власником земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, розташованої на АДРЕСА_1 у садовому товаристві «Київський ЕВРЗ», у Державному реєстрі значився ОСОБА_3 .
Отже, під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.
Реєстрація права власності у період, коли на майно накладений арешт, не відповідає вимогам закону. Так, на час реєстрації ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку у квітні 2013 року вже існував акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем ВДВС, відповідно до якого на спірну земельну ділянку був накладений арешт.
Також установлено, що власником спірної земельної ділянки на час подання позову є ОСОБА_2 , яка отримала цю ділянку 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу та 13 серпня 2013 року зареєструвала право власності на земельну ділянку на своє ім`я, отримала відповідне свідоцтво, що відповідає вимогам законодавства.
Таким чином, у вказаній справі встановлено, що ОСОБА_1 не набула права власності на земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , а тому вказані обставини, на які у цій справі посилається позивач, дослідженню та встановленню не підлягають.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанції зробили вірний висновок про відсутність підстав для витребування майна у законного власника ОСОБА_2 , оскільки позивач не довела, що вона набула право власності на спірну земельну ділянку.
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, є безпідставними.  При вирішенні питання про визначення порядку розгляду справи суд першої інстанції врахував, предмет її розгляду, який не належить до переліку справ, що підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, врахував ціну позову, яка не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не перевищує 506 750,00 грн, оскільки ціна спірної земельної ділянки за наданим позивачем договором дарування від 26 жовтня 2007 року становить 290,66 грн, а згідно даних ринкової вартості земельної ділянки із ідентичними характеристиками за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0691 га, вартість земельної ділянки становить 506 500,00грн, власну оцінку спірної земельної ділянки позивачем до справи не долучено. Встановивши, що станом на день постановлення ухвали про відкриття провадження у справі  ціна позову не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд першої інстанції обґрунтовано визначив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої та апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у  постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та  у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 необґрунтовані, оскільки фактичні обставини справи у цій справі та фактичні обставини у постановах, на які посилається позивач є різними.
Висновки Верховного Суду
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення  ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
Н. О. Антоненко
 
М. М. Русинчук