Справа № 127/20883/20

Провадження № 22-ц/801/437/2022
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Михайленко А. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Савченко Ярослав Васильович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Луценко Л. В. в залі суду в місті Вінниці, 
у цивільній справі № 127/20883/20 за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про розірвання договору та стягнення коштів,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про розірвання договору та стягнення коштів.
Обґрунтовуючи позов, зазначив, що 02.03.2019 між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поставки обладнання № 02/03/19. Згідно із п. 2.1. договору поставки загальна вартість обладнання за договором встановлюється у сумі 478 800,00, покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 банківських днів від дати підписання договору. Так на виконання власного зобов`язання щодо оплати вартості обладнання позивачем здійснено сплату на користь відповідача грошових коштів в розмірі 297 300 гривень та 239 400 гривень, всього в розмірі 536 700 гривень, що підтверджується сформованою відповідачем розпискою про отримання коштів на примірнику договору позивача. 
20.08.2019 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019. Згідно із п. 1.2. додаткової угоди до договору поставки шляхом доповнення основного договору п. 4.2.1. сторони визначили додатковий строк для виконання постачальником власного обов`язку щодо поставки обладнання, який становить до 11.09.2019. Разом з тим, всупереч наявності у відповідача обов`язку щодо поставки обладнання у строк до 11.09.2019, не виконувалось власне зобов`язання перед позивачем за договором поставки та додатковою угодою до нього. Неодноразові усні звернення позивача до відповідача з вимогою здійснити поставку обладнання на загальну суму 536 700 гривень залишені останнім без виконання.
20.05.2020 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019. Відповідно до п. 1.1. додаткової угоди №2 до договору поставки сторони визначили інший перелік обладнання, який підлягає поставці згідно з умовами договору поставки. Пунктом 1.2. додаткової угоди №2 до договору поставки сторони встановили те, що загальна вартість обладнання, визначеного п. 1.1. цього Договору, встановлюється в розмірі 536 700 гривень. Також п. 1.4. додаткової угоди №2 до договору поставки сторони внесли зміни до п. 4.2.1. договору поставки, яким визначили граничний строк передання усього обладнання – до 20 червня 2020 року.
Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019 та стягнення з відповідача на його користь коштів в розмірі 853 494,88 грн, з яких 536 700 грн – оплата вартості обладнання, 100 000 грн – компенсаційних витрат, 211 889,16 грн – штраф за порушення зобов`язання за договором, 4 905,72 – 3% річних.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги до відповідача не підтверджуються належними та достатніми доказами у справі, а відтак задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю.
З таким рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та через свого представника – адвоката Савченка Я. В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недостовірність та недопустимість доказів оплати покупцем товару, а саме: п. 1.3 додаткової угоди № 2 до договору поставки у сукупності із дописом на примірнику договору поставки про сплату покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03 березня 2019 року двома платежами в розмірі 297 300 грн та 239 400 грн оплати за договором поставки, а також нікчемності п. 2.1 договору поставки в редакції додаткової угоди № 2. 
Зазначає, що 20.05.2020 між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №2 до договору поставки, відповідно до п. 1.3 якої визначено те, що 100 % загальної вартості обладнання, визначеної в п. 2.1 договору, що складає 536 700 грн (попередня оплата), сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03.03.2019 двома платежами в розмірі 297 300 грн та 239 400 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання в розмірі 536 700 грн.
Вказана умова договору поставки, укладеного між позивачем та відповідачем, вказує на порядок сплати покупцем на користь постачальника вартості товару та містить у собі посилання на те, що вказані дії вчинені покупцем 03.03.2019, що не суперечить приписам чинного законодавства. 
Окрім того, згідно із п. 1.2 додаткової угоди № 2 до договору поставки сторони встановили те, що загальна вартість обладнання, визначеного п. 1.1 цього договору, встановлюється в розмірі 536 700 грн. Вказаний пункт додаткової угоди № 2 до договору поставки не суперечить ч. 2, 3 ст. 632 ЦК України, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України постачальник не виконав власного обов`язку щодо поставки товару, отже договір поставки укладений між сторонами 02.03.2019 в розумінні приписів ЦК України не є виконаним.
Відтак, сторони не були позбавлені можливості вносити зміни до істотних умов договору поставки від 02.03.2019, що свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції про недопустимість та недостовірність доказів наданих скаржником на підтвердження факту оплати останнім повної вартості товару за договором поставки та нікчемність п. 1.2 додаткової угоди № 2 до договору поставки.
Тому вважає, що наявні підстави і для застосування наслідків порушення зобов`язання та задоволення позовних вимог, у тому числі про стягнення компенсації витрат покупця, неустойки у вигляді штрафу та 3% річних.
Враховуючи істотне порушення відповідачем зобов`язань за додатковою угодою № 2 до договору поставки, що вбачається в його повному невиконані фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , відтак, суд наділений правомочністю щодо розірвання вказаного договору поставки та стягнення грошових коштів, які були передані позивачем відповідачу та які позивач вважає збитками, понесеними за вищевказаним договором.
Також вважає, що судом першої інстанції сформовано передчасний висновок про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 одержала у спадщину певне майно після смерті ОСОБА_2 , його обсяг та вартість, в межах якого остання повинна задовольнити вимоги кредитора, що свідчить про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходив.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Савченко Я. В. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Маланчук С. А. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
По справі встановлено наступні обставини.
02.03.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019 (т. 1, а. с. 9-11).
Згідно з п. 1.1. договору постачальник ФОП ОСОБА_2 зобов`язався за замовленням покупця ОСОБА_1 виготовити та передати (поставити) у власність покупця обладнання, асортимент, кількість, комплектність та ціна якого буде визначатись у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання.
Відповідно до п. 2.1. загальна вартість обладнання за договором встановлюється у сумі 478 800 грн.
Згідно із п. 3.1. вищевказаного договору, 100 % загальної вартості обладнання, визначеної в п. 2.1. договору, (попередня оплата), покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати підписання договору.
Умови та терміни виготовлення, постачання та приймання обладнання були визначені сторонами в ст. 4 договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019.
Додатками № 1 та № 2 від 02.03.2019 до вищевказаного договору сторони погодили специфікацію та технічне завдання (т. 1, а. с. 12-13).
20.08.2019 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019, якою сторони доповнили договір п. 1.2., п. 4.2.1., п. 6.4., п. 6.5. і внесли зміни до п. 9.1. (т. 1, а. с. 14)
20.05.2020 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019, якою сторони внесли зміни до основного договору п. 1.1., п. 1.1.1., п. 1.1.2, п. 1.1.3, п. 2.1., п. 3.1, п. 4.2.1.
Зокрема, згідно із п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди №2 від 20.05.2020 загальна вартість обладнання, визначеного в п. 1.1 цього договору, встановлюється у розмірі 536 700 грн. Ціна, за якою буде поставлятись обладнання, є звичайною. 
Відповідно до п. 1.3 договору в редакції додаткової угоди №2 від 20.05.2020, 100% загальної вартості обладнання, визначеної у п. 2.1 договору, що складає 536 700 грн, сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03.03.2019 двома платежами у розмірі 297 300 грн та 239 400 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання у розмірі 536 700 грн.
Крім цього, відповідно до п. 3 додаткової угоди №2 від 20.05.2020 в момент підписання додаткової угоди постачальник зобов`язується сплатити на користь покупця грошові кошти у розмірі 100 000 грн в якості компенсації витрат покупця, понесених до підписання даної додаткової угоди та спричинених постачальником.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області у віці 49 років помер відповідач у справі ОСОБА_2 , про що Вінницьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) складено актовий запис про смерть від 28.11.2020 №3757 (т. 1, а. с. 81) та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 112).
Батько ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_4 в особі законного представника матері ОСОБА_5 своїми заявами від 13.03.2021 та 17.05.2021 від прийняття спадщини після смерті відповідача відмовились (т. 1, а. с. 110, 127).
Натомість мати відповідача ОСОБА_3 надала приватному нотаріусу заяву від 13.03.2021 про прийняття спадщини після смерті відповідача (т. 1, а. с. 108). 
Станом на день розгляду справи свідоцтво про право на спадщину не видано жодній особі. 
Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності разом із співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Тобто квартира перебувала у спільній сумісній власності трьох осіб: померлого ОСОБА_2 , його спадкоємиці ОСОБА_3 та особи, яка не є учасником справи – ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації радгоспу «Тарасівський» згідно з розпорядженням від 02.02.1996 №136. Частки у праві спільної сумісної власності не виділено.
Також судом першої інстанції встановлено, що у даному випадку у первісній редакції договору (п. 3.1) сторони погодили безготівковий спосіб оплати за договором поставки у розмірі 478 800 грн протягом 5 банківських днів від дати підписання договору (т. 1, а. с. 9).
Судом взято до уваги, що цей пункт договору не був змінений згідно із додатковою угодою №1 від 20.08.2019 (т. 1, а. с. 14).
У подальшому, спадкодавцем ОСОБА_2 на примірнику первісного договору поставки було вчинено два написи про отримання грошових коштів у розмірі 297 300 грн та 239 400 грн (т. 1, а. с. 11). Загальна сума коштів 536 700 грн. Про те, від кого, коли, за що ОСОБА_2 ці кошти отримав, не вказано відомостей.
14.04.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/32895/19 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів у задоволенні позову відмовлено. Зокрема, суду не було надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 на виконання умов договору перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошові кошти. Крім цього, суд не прийняв до уваги як доказ проведення позивачем оплати (розписку) вказаний вище допис в договорі, оскільки він не містить необхідних реквізитів для розписки. Суд також відзначив, що у цьому дописі вказана більша сума коштів, аніж зазначено у п. 2.1 договору про його ціну. Вказане судове рішення залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, а ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року касаційне провадження закрито у зв`язку із тим, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилалась особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
Після ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, а саме 20.05.2020 між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору поставки обладнання, у якому вони внесли зміни до п. 2.1, 3.1 договору, змінивши ціну договору з 478 800 грн на 536 700 грн, а також спосіб оплати з безготівкового на готівковий, а також констатували, що оплата фактично відбулась раніше - 03.03.2019. 
Місцевим судом взято до уваги те, що п. 3.1 договору у редакції додаткової угоди №2 містить не умову договору поставки, а по суті твердження про попередню оплату товару позивачем готівкою ще 03 березня 2019 року (на наступний день після укладення договору): «100% загальної вартості обладнання, визначеної у п. 2.1 договору, що складає 536 700 грн, сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03.03.2019 двома платежами у розмірі 297 300 грн та 239 400 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання у розмірі 536 700 грн».
Разом із тим, суд першої інстанції не погодився із тим, що вказаний пункт договору у редакції додаткової угоди №2 у сукупності із дописом на примірнику основного договору є достовірними та достатніми доказами факту оплати за договором поставки №02/03/19 від 02.03.2019.
Крім того, у справі №127/32895/19 судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що станом на 14 квітня 2020 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 передав будь-які кошти відповідачу ФОП ОСОБА_2 на виконання умов договору поставки від 02.03.2019 №02/03/19, зокрема не віднайдено жодного доказу на підтвердження протилежного. Відповідач, у свою чергу, позов не визнав, жодними своїми діями не підтверджував факт отримання коштів, заперечував щодо цього весь час. 
Натомість, зі змісту додаткової угоди №2 слідує, що суди помилялися, адже фактично ці кошти були передані ще 03 березня 2019 року, про що жодна із сторін суду першої та апеляційної інстанції не повідомила, відповідних доказів не надала. Відтак, відповідний доказ викликає сумніви у його достовірності.
Напис на примірнику основного договору поставки обладнання №02/03/2019 від 02.03.2019 обґрунтовано визнано судами у справі №127/32895/19 недопустимим доказом, адже його оглянуто у судовому засіданні та виявлено, що допис міститься на окремому аркуші після реквізитів і підписів сторін (а не на зворотному), як відображає копія договору, додана позивачем до позовної заяви, не пронумерований і не прошитий, на кожному аркуші відсутні підписи сторін, ціна договору і сума у дописі різняться. Відповідні факти судом встановлено у відкритому судовому засіданні, відповідні судові рішення набрали законної сили та є обов`язковими на всій території України.
Сумніви щодо того, що цей допис є за своєю суттю розпискою не спростовує також викладення п. 3.1 договору у редакції додаткової угоди №2, адже він не змінює той факт, що відповідний допис не містить притаманних розписці реквізитів: яка особа, кому, коли, у якій сумі та згідно з яким правочином (або у зв`язку та перед укладенням якого правочину) передала грошові кошти. Зі змісту речення, викладеного у пункті 1.3 додаткової угоди №2, вбачається лише те, що ним підтверджується факт отримання невідомим учасником договору «Постачальним» (а не постачальником у розумінні договору згідно із його вступною частиною) у покупця повної вартості обладнання. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказаний вище допис не може вважатися розпискою про отримання коштів на виконання вказаного вище договору поставки, відповідні обґрунтовані сумніви не спростовує і зміст додаткової угоди №2, адже він суперечить закону та змісту судових рішень, які набрали законної сили.
Оскільки доказів передачі грошових коштів як оплату за договором поставки №02/03/2019 від 02.03.2019 позивач та його представник суду не надали, суд дійшов до висновку про недоведеність здійснення розрахунку з ФОП ОСОБА_2 , адже ненадання таких доказів суду є підставою для визнання відсутності такої події встановленою.
Враховуючи те, що позивачем не доведено невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019 відповідачем, місцевий суд виходив з того, що відсутні підстави і для застосування наслідків порушення зобов`язання та задоволення відповідних похідних позовних вимог, у тому числі про стягнення компенсації, неустойки у вигляді штрафу та 3% річних.
Крім цього, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу одержання ОСОБА_3 у спадщину певного майна після померлого ФОП ОСОБА_2 , його обсягу та вартості, а також що виключно ОСОБА_3 повинна задовольнити вимоги кредитора як його єдина спадкоємиця.
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
       Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У частині першій статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
У справі, що переглядається, встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 виник спір щодо належного виконання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019 з Додатками 1, 2 та Додаткової угоди № 1 від 02.03.2019.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у справі №127/32895/19, щодо вирішення даного спору, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що станом на 14 квітня 2020 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 передав будь-які кошти відповідачу ФОП ОСОБА_2 на виконання умов договору поставки від 02.03.2019 №02/03/19, зокрема не віднайдено жодного доказу на підтвердження протилежного. Відповідач, у свою чергу, позов не визнав, жодними своїми діями не підтверджував факт отримання коштів, заперечував щодо цього весь час. ОСОБА_1 в задоволенні позову про розірвання договору та стягнення коштів відмовлено, рішення суду набуло законної сили.
В апеляційній скарзі на рішення, яким вирішено спір у даній справі, представник позивача вказує на те, що судом не враховано той факт, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 підтверджено факт повної оплати ОСОБА_1 вартості обладнання, який визначено за наслідками підписання додаткової угоди № 2 до договору поставки.
Позивачем здійснено сплату на користь відповідача грошових коштів в розмірі 297 300 гривень та 239 400 гривень, всього 536 700 гривень, що підтверджується за змістом п. 1.3. додаткової угоди № 2 від 20 травня 2020 року до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, і зазначене свідчить на вчинення таких дій покупцем 03 березня 2019 року. У визначений сторонами строк зобов`язання щодо передання товару (обладнання) не виконане, а тому позивач вважає вимоги обґрунтованими.
Оскільки ОСОБА_2 помер після відкриття провадження у справі, а від ОСОБА_3 до нотаріуса надійшла заява про прийняття нею спадкового майна, яке залишилося після смерті сина, остання несе обов`язки перед кредиторами померлого.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)» (ВС постанова від 19.01.2022 справа № 530/1249/20).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Враховуючи смерть сторони спірного договору на час розгляду справи в суді, положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України і заперечення правонаступником відповідача ОСОБА_3 факту отримання коштів від позивача за договором поставки обладнання, відсутність доказів передачі грошових коштів за договором поставки №02/03/2019 від 02.03.2019, а також вірно здійснюючи тлумачення пункту п. 1.3. додаткової угоди № 2 від 20 травня 2020 року суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь оплати вартості обладнання у сумі 536 700,00 гривень є необґрунтованими і не підтверджені достовірними та достатніми доказами, а отже не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню й похідні вимоги позивача.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. При вирішенні справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за учасником справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Савченко Ярослав Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 03 травня 2022 року.

Головуючий                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                                           І. В. Міхасішин 

                                                 В. В. Сопрун