ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2863/22 Справа № 216/3151/17  Категорія 50 	  	Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Петешенкової М.Ю.,
суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з урахуванням індексу інфляції та додаткових витрат, -
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, уточненим у ході розгляду справи посилаючись на те, що на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2009 року стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 01 жовтня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття. 
В подальшому, рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року розмір присуджених з ОСОБА_1 на її користь аліментів зменшено з 1/4 частки до 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) відповідача, починаючи з моменту набрання чинності рішення суду і до досягнення дитиною повноліття. Проте, на протязі 14 років відповідач ухилявся без поважних причин від сплати аліментів на утримання дитини та дружини, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 51 910,41 грн., яку вона просила стягнути із відповідача, та пеню нараховану на суму заборгованості у розмірі 67 678,42 грн.
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельний пай кадастровий номер № 3521981300:51:000:5005, реєстраційний № 60373135219, разом з тим, він є власником ювелірного салону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться у АДРЕСА_1 . 
Оскільки на сьогоднішній день розмір аліментів, визначений судом є недостатнім, з огляду на постійне зростання вартості життя, вона несе значні витрати з оплати поточних потреб дитини на придбання сезонного одягу, взуття, продуктів харчування, шкільного приладдя, навчальних посібників, технічних пристроїв, електронних носіїв інформації, іграшок, також для забезпечення достатнього рівня життя та культурно-освітнього розвитку, однак матеріальне становище платника аліментів, змінилось у кращу сторону, вимушена ставити питання про збільшення розміру аліментів, присуджених на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2009 року на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/6 частки до 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу). 
Разом з тим, несе додаткові витрати на дитину, які обумовлені особливими обставинами, зокрема, для її лікування.
Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину у розмірі 60 974,99 грн. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 грудня 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
Збільшено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/6 частки до 1/4 частки з усіх видів доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Вирішено щомісячно стягувати аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили, до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментам у розмірі 51 910, 41 грн., пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 67 678,42 грн., а всього 119 588,83 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційне збільшення заборгованості по аліментам у розмірі 68 147,80 грн. та штрафні санкції у розмірі 10 551,32 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 26 673,32 грн.
        Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення вимог про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, виходячи з підстав його обґрунтованості та доведеності, та наявності підстав для стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, оскільки заборгованість виникла саме з вини відповідача, що призвело до нарахування пені у розумінні положень статті 196 СК України. Вирішуючи питання та стягуючи з відповідача додаткові витрати на дитину, суд керувався наявністю належних та допустимих доказів фактично понесених витрати на дитину, та наявністю підстав для стягнення інфляційного збільшення заборгованості по аліментам та штрафних санкцій. Відмовляючи у стягненні моральної шкоди, суд виходив із відсутності правових підстав для задоволення цих вимог. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, так і додаткових витрат на придбання товарів саме для розвитку здібностей дитини, що є предметом доказування у подібній категорії справ, доказів хворобливого стану здоров`я дитини та відповідних витрат на її лікування. Доказів погіршення свого матеріального стану позивач не надала, як і не надала доказів покращення матеріального стану відповідача. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2009 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 1 жовтня 2008 року (т.1 а.с.25).
       Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року визначений судом розмір аліментів, зменшено з 1/4 частки до 1/6 частки з усіх видів доходу відповідача, починаючи стягнення з моменту набрання чинності рішення суду (т.1 а.с.23-24).
       Відповідно до постанови Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 31 липня 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 2925816 з примусового виконання виконавчого листа № 2-335, виданого 06 травня 2009 року, станом на 31 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складає 45 546, 83 грн. (т.1 а.с. 22).
       За зверненням ОСОБА_1 до виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування надано відповідь про те, що аліменти, які сплачував ОСОБА_1 витрачаються на лікування малолітньої ОСОБА_3 , 2008 року народження, яка має вроджені проблеми зі здоров`ям та потребує довготривалої реабілітації.
       Згідно з довідками про доходи ОСОБА_1 з січня 2010 року до вересня 2010 року йому була нарахована заробітна плата у розмірі 7860,00 грн, з них утримано аліментів у розмірі 5248, 03 грн (т.1 а.с.161), з жовтня 2010 до грудня 2012 року – у розмірі 17 710, 53 грн, з них утримано аліментів – 0,00 грн (т.1 а.с.159), з січня 2013 до серпня 2014 – 31098,61 грн, з них утримано аліментів – 6601,80 грн (т.1 а.с.160).
       Відповідно до довідки - розрахунку заборгованості по аліментам № В/10/5464 від 05 березня 2017 року, наданої державним виконавцем Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2017 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_4 відсутня (т.1 а.с.162).
       Відповідно до листа державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного Територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15 травня 2018 року, згідно виконавчого листа №216/7779/15-ц від 08 лютого 2016 року заборгованість по аліментам станом на 01 травня 2018 року – відсутня (т. 1 а.с.218).
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив із підстав його обґрунтованості та доведеності в частині збільшення розміру аліментів на утримання дитини та стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, яка виникла у спірний період з вини відповідача, оскільки останній будучи зобов`язаним сплачувати аліменти, без поважних причин ухилявся від виконання зобов`язання належним чином. Обчислюючи пеню, суд керувався положеннями статті 196 СК України для покладання на відповідача відповідальності за прострочення сплати аліментів за спірний період. Стягуючи додаткові витрати на дитину, суд виходив із наявності підстав його обґрунтованості та доведеності в зазначеній частині, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами понесені фактично витрати на дитину, та наявністю правових підстав для стягнення інфляційного збільшення заборгованості по аліментам та штрафних санкцій.
Проте, погодитись з таким висновком суду не можна, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й інші норми щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Збільшуючи розмір аліментів, визначених рішенням суду на утримання дитини, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині. 
Разом з тим, позивачем ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції доказів того, що починаючи з січня 2016 року по теперішній час змінився матеріальний стан відповідача, погіршився матеріальний стан чи стан здоров`я її чи дитини, не надано. Будь-яких інших обставин, які свідчать про наявність достатніх підстав для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням суду, матеріали справи не містять. 
Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.
Як вбачається з матеріалів справи в провадженні Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області перебувало виконавче провадження № 2925816 з примусового виконання виконавчого листа № 2-335, виданого 06 травня 2009 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. 
Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області Кузьмінською А.В. від 31 липня 2015 року виконавче провадження № 2925816 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 2-335 від 06 травня 2009 року, закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Борг ОСОБА_1 станом на 31 липня 2015 року складає 45 546,83 грн. (т.1, а.с. 22).
Відповідно до листа начальника Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, вих. № 39659 від 01 грудня 2015 року, сума боргу, зазначена у постанові державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області Кузьмінською А.В. з примусового виконання виконавчого листа № 2-335 від 06 травня 2009 року була перерахована, та станом на 31 липня 2015 року складає 12 758,70 грн. 
Після проведеного державним виконавцем остаточного перерахунку заборгованості від 15 грудня 2015 року, встановлений розмір заборгованості 13 966, 80 грн. ОСОБА_1 була сплачена добровільно, про що свідчить квитанція у матеріалах справи (т.1, а.с. 206). 
Матеріали справи містять довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 14 грудня 2017 року № В/12 розраховану старшим державним виконавцем Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Дніпропетровської області Сігай А.О., згідно якої заборгованість станом на 31 грудня 2017 року відсутня. 
Разом з тим, відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 травня 2018 року встановлена листом старшого державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Дніпропетровської області Сігай А.О., вих. № 633 від 15 травня 2018 року (т.1 а.с. 184,218). 
Таким чином наявні підстави стверджувати про те, що на час звернення до суду з даним позовом, заборгованість за аліментами у ОСОБА_1 була відсутня.
       За змістом статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження.
Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості по аліментам, позивач на підтвердження заявлених вимог надала власний розрахунок заборгованості, який колегію суддів не приймається до уваги, як такий, що не є належним та допустимим доказом у розумінні положень статтей 76, 80 ЦПК України. Для проведення відповідного розрахунку заборгованості до державного виконавця не зверталася. 
Таким чином, під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду в суді апеляційної інстанції, позивачем не було доведено наявність заборгованості за аліментами у визначеному у позові розмірі. 
Виходячи з викладеного, колегія приходить до висновку, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності заборгованості за аліментами у розмірі 51 910, 41 грн. та відповідно відсутністю правових підстав для стягнення пені у розумінні положень статті 196 СК України, за змістом якої на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість відсутня.
       Як вбачається із змісту прохальної частини первісного позову та уточненого в ході розгляду справи, позовні вимоги щодо інфляційного збільшення заборгованості по аліментам та штрафним санкціям позивачем не пред`являлись, як і не пред`являлись з приводу відшкодування моральної шкоди, тобто суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та розглянув по суті справу в частині стягнення інфляційного збільшення у розмірі 68 147,80 грн., штрафних санкцій у розмірі 10 551, 32 грн., та моральної шкоди, що є порушенням норм ЦПК України. 
       Стосовно заявлених вимог щодо додаткових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
       Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові.         
Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).
Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення додаткових витрат, оскільки позивач не довела наявності особливих обставин, які б свідчили про необхідність понесення додаткових витрат на дитину.Витрати, які позивач віднесла до витрат, пов язаних з розвитком та лікуванням дитини, на купівлю одягу та взуття, не були викликані особливими обставинами у розумінні положень статті 185 СК України. 
Позивачем не доведено, що такі витрати не покриваються за рахунок аліментів, які сплачував відповідач на утримання дитини, тому суд першої інстанції помилково виходив із того, що такі додаткові витрати мають враховуватися, як особлива обставина, що потребує додаткових матеріальних витрат, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову в частині збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості по аліментам та пені, інфляційного збільшення заборгованості та штрафних санкцій, та додаткових витрат, тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

                                         П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:         М.Ю. Петешенкова

Судді:         В.С. Городнича

       О.В. Лаченкова