П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
22 червня 2022 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 758/9829/21
 Провадження: № 22-ц/824/6852/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А., 
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Галкіної Яни Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 13 січня 2022 року, постановлену  під головуванням судді Анохіна А.М.,
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бондаренка Олександра Сергійовича,
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою, обґрунтувавши її тим, що він займається підприємницькою діяльністю. ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016, за результатами якої складений акт № 1519/26-15-42- 03-30/2590318774 від 29.03.2018.Вказав, що перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не подав податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2016 рік до ДПІ у Подільському p-ні ГУ ДФС у м. Києві, чим порушив п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 та п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України.Не погоджуючись з податковими  повідомленнями-рішеннями № 0053904203, № 0053894203, № 0053884203, № 0053784203, № 0053844203, № 0053944203 від 08.05.2018 року, акту № 1519/26-15-42-03-30/2590318774 від 29.03.2018 року та вимоги про сплату боргу від 08.05.2018 року, він звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з відповідною заявою, а саме: про визнання недійсним та скасування податкових повідомлень рішень № 0053904203, № 0053894203, № 0053884203, № 0053784203, № 0053844203, № 0053944203, від 08.05.2018 року, акту № 1519/26-15-42-03-30/2590318774 від 29.03.2018 року та вимоги про сплату боргу від 08.05.2018 року. 20.12.2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.03.07.2019 року державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а також постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 57081441. Наступною постановою державним виконавцем Бондаренком О.С. від 21.04.2020 року накладено арешт на грошові кошти боржника, що знаходяться в банківських установах.Після цього, 21.04.2020 року державним виконавцем Бондаренком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а також постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 56738600.Наступною постановою державного виконавця Бондаренка О.С. від 21.04.2020 року накладено арешт на грошові кошти боржника, що знаходяться в банківських установах. 08.06.2021 року повідомленням про погашення (сплату) боргу (недоїмки) ГУ ДПС у м. Києві було повідомлено старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренка О.С. про те, що вимогу № Ф-5169-23 від 06.02.2018 року відкликано.Також, листом 20718/5/26-15-07-09-05-25 від 14.06.2021 року ГУ ДПС у м. Києві зобов`язано старшого державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренка О.С. зупинити виконавче провадження на майно та кошти боржника до остаточного судового рішення. Проте, на момент подачі даної скарги до суду старший державний виконавець Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренко О.С. жодної виконавчої дії не вчинив, а саме не виніс постанови про зупинення виконавчого провадження, зняття арештів з майна та рахунків ОСОБА_1 . За викладених обставин, просив суд скасувати постанови державного виконавця  Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренка О.С. про арешт майна та кошів ОСОБА_1 та визнати дії державного виконавця по винесенню оскаржених постанов незаконними.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 січня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бондаренка О.С. відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Галкіна Я.Г. в інтересах ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу,  в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що виконавцем накладається арешт на конкретне майно боржника, а також грошові кошти, що знаходяться на конкретних рахунках у банках чи інших фінансових установах. Оскільки у заяві про відкриття виконавчого провадження представник стягувача не зазначив конкретне майно, на яке він просить накласти арешт, державний виконавець не мав правових підстав для винесення постанови від 21.04.2020 року, якою накладено арешт на все майно боржника без його ідентифікації. Окрім того, передчасним є винесення постанов про накладення арешту  на кошти божника від 21.04.2020 року, оскільки ці постанови винесені в порушення вимог закону, а саме винесені до виявлення конкретних розрахункових рахунків боржника в банках чи інших фінансових установах. Також зазначила, що вважає ці постанови державного виконавця винесеними з перевищенням меж його повноважень, визначених законом, оскільки такі арешти порушують права ОСОБА_1 , позбавляють його можливості працювати та впливають на його подальшу кредитну історію. Окрім того, 08.06.2021 року повідомленням про погашення (сплату) боргу (недоїмки) ГУ ДПС у м. Києві повідомило державного виконавця Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренка О.С. про те, що вимогу № Ф-5169-23 від 06.02.2018 року відкликано.Також, листом від 14.06.2021 року зобов`язано державного виконавця зупинити виконавче провадження на майно та кошти боржника до остаточного судового рішення. Однак, на момент подання скарги державний виконавець жодної виконавчої дії не вчинив.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Галкіна Я.Г.  підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.
Представник Подільського РВ ДВС у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиціїв судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був  повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вислухавши пояснення скаржника та його адвоката, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи,  ОСОБА_1 займається підприємницькою діяльністю. ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016, за результатами якої складений акт № 1519/26-15-42- 03-30/2590318774 від 29.03.2018.
Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не подав податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2016 рік до ДПІ у Подільському p-ні ГУ ДФС у м. Києві, чим порушив п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 та п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України.
24 липня 2018 року державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56738600 з примусового виконання вимоги ф-99, виданої 08.05.2018 року ГУ ДФС України у м. Києві, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави коштів у розмірі 94941, 00 грн. Крім того, даною постановою було стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 9494,10 грн.
21 квітня 2020 року в межах виконавчого провадження № 56738600, державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника.
21 квітня 2020 року державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 94941,00 грн.
13 вересня 2018 року державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57081441 з примусового виконання вимоги №ф-5169-23, виданої 06.02.2018 року ГУ ДФС України у м. Києві, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави коштів у розмірі 8522,96 грн. Крім того, даною постановою було стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 852,30 грн.
03 липня 2019 року в межах виконавчого провадження № 57081441 державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження у розмірі 9644,26 грн.
21 квітня 2020 року в межах виконавчого провадження № 57081441 державним виконавцем Подільського РВ ДВС у м. Києві МРУ Бондаренком О.С. винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 8522,96 грн.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що до скарги не було додано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, які підтверджують факт завершення виконавчих проваджень у зв`язку з виконанням вимог ГУ ДФС у м. Києві.  Окрім того, скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що накладений державним виконавцем арешт на його рахунки перешкоджає його підприємницькій діяльності. 
Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, й дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства між собою: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад та характер спірних матеріальних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Визначення юрисдикційності заяви (скарги) залежить від установлення судами таких обставин: чи вказана скарга є реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Тобто, право на звернення зі скаргою в порядку розділу VII ЦПК України пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.
Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, від 24 листопада 2021 року у справі №161/21386/20, від 19 червня 2019 року у справі № 383/493/18.
Отже, необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою у порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження».
Оскільки арешти на належне скаржнику майно та кошти були накладені в рамках виконавчих проваджень з виконання вимог ГУ ДФС у м. Києві про стягнення боргу (недоїмок), а не судових рішень, суд першої інстанції помилково вважав, що вказана скарга може бути розглянута за правилами ЦПК України, які визначають право особи на звернення до суду зі скаргою у порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до положень ст. 447 ЦПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно із частинами 1 та 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої підлягає скасуванню, а провадження у справі  закриттю, оскільки вказана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 377,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Галкіної Яни Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 13 січня 2022 року скасувати.
Провадження у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бондаренка Олександра Сергійовича закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 29 червня 2022 року

Головуючий                                                                                              Т.О. Невідома

Судді                                                                                                          І.М. Вербова

                                                                                                                   В.А. Нежура