Постанова
Іменем України
 
25 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 210/5014/17
провадження № 61-1724св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року у складі судді Ступака С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2022 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 3 200 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 274 586,00 грн, пені у розмірі 2 348 727,54 грн, інфляційних збитків у розмірі 3 141 953,43 грн.
 
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 18 березня 2013 року він за письмовим договором позики, без нотаріального посвідчення, у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 100 000,00 грн. Кошти у розмірі 1 000 000,00 грн надав на строк до 30 грудня 2014 року, а 1 100 000,00 грн до 30 грудня 2015 року. 
 
Цього ж дня, 18 березня 2013 року, за нотаріально посвідченим договором позики, позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти розмірі 1 100 000,00 грн на строк до 30 грудня 2013 року. 
 
Позивач вказує, що відповідач не повернула йому позичені кошти, ігнорує вимоги стосовно повернення позики та взагалі уникає спілкування. 
 
За умовами пункту 2 договору позики від 18 березня 2013 року розрахунок щодо повернення суми позики в 1 000 000,00 грн має бути здійсненим не пізніше 30 грудня 2014 року, щодо повернення суми позики в 1 100 000,00 грн має бути здійсненим не пізніше 30 грудня 2015 року. За умовами пункту 2б нотаріально посвідченого договору позики від 18 березня 2013 року остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійсненим не пізніше 30 грудня 2013 року, повернення грошей на вибір позичальника може бути здійснено однією сумою, або частково, яка може бути повернена не пізніше вказаної дати
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2022 року залишено без змін в частині задоволених позовних вимог, позов задоволено частково.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за письмовим договором позики від 18 березня 2013 року у розмірі 2 100 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 147 197,00 грн, інфляційні збитки у розмірі 1 013 338,83 грн та сплачений судовий збір у розмірі 8 000 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримала у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконала, а тому порушене право позивача підлягає захисту.
 
Рішення суду першої інстанції не оскаржувалося до суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 18 березня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С. О. та зареєстрований в реєстрі за № 190, а тому рішення суду першої інстанції переглядалося судом апеляційної інстанції лише в частині задоволених позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2022 року, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 
 
16 лютого 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року зупинено виконання рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2022 року до закінчення касаційного провадження.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 191/2592/19-ц.
 
Заявник зазначає, що договір було підписано для надання певних гарантій позивачу, а не з метою реального отримання грошових коштів.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 18 березня 2013 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, як позикодавцем, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, як позичальником, укладено письмовий договір позики (а.  с. 12).
 
Відповідно до пункту 1 вказаного договору позики позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 2 100 000,00 грн 
 
Пунктом 2 договору позики від 18 березня 2013 року сторони за цим договором погодили, що договір позики є безпроцентним, розрахунок щодо повернення суми позики в 1 000 000,00 грн має бути здійснено не пізніше 30 грудня 2014 року, а розрахунок щодо повернення другої половини позики в 1 100 000,00 грн має бути здійснено не пізніше 30 грудня 2015 року. Виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою в межах м. Кривий Ріг, за місцем проживання позикодавця.
 
Пунктом 3 договору зазначено, що договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Позичальник підтверджує позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що її чоловік ОСОБА_5 , дав згоду на отримання позики, зазначеної у цьому договорі грошової суми. Після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей.
 
Відповідно до пункту 4 договору гарантом повернення всіх коштів зазначених в пункті 2 цього договору є ОСОБА_6 .
 
17 липня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з претензією щодо виконання зобов`язань, у якій позивач зазначив, зокрема, що між ним та ОСОБА_2 було укладено ряд договорів позики з отриманням від нього сум, а саме договір позики на 2 100 000,00 грн та договір позики на 1 100 000,00 грн. Позивач зазначив, що дані договори, з невідомих йому причин ОСОБА_2 не були виконанні, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 протягом 10 днів виконати взяті на себе зобов`язання (а. с. 14).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
 
Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
 
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
 
Враховуючи викладене, договір позики від 18 березня 2013 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 2 100 000,00 грн із зобов`язанням повернути їх в обумовлені договорами строки, а саме кошти в сумі 1 000 000,00 грн не пізніше 30 грудня 2014 року, а кошти в сумі 1 100 000,00 грн не пізніше 30 грудня 2015 року.
 
Ураховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте ОСОБА_7 порушила свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі.
 
ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики не виконала, а тому позивач має право на одержання від позичальника 3 % річних від суми позики та інфляційних збитків.
 
Суд касаційної інстанції переглядає справу лише в межах доводів касаційної скарги. У касаційній скарзі відсутні посилання щодо незгоди із здійсненим судом першої інстанції розрахунком 3 % річних від суми позики та інфляційних збитків, а також не наведено інших доводів, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Оцінюючи заперечення відповідача проти позову щодо безгрошовості укладеного договору позики суди попередніх інстанцій належно оцінили надані на підтвердження таких доводів докази, при цьому правильно застосувавши норми матеріального права.
 
Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 191/2592/19-ц, оскільки вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та  постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2022 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2022 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	А. І. Грушицький	
 	  І. В. Литвиненко  	
 	  Є. В. Петров