П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/15930/21	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.
за участі секретаря – Алексєєвої Н. М.

представника апелянта – Мунтяна Є. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача – державного виконавця Лиманського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Віюка Віталія Васильовича

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області (далі – ГУ ДПС в Одеській області), в якому просив:
-                    визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8626-54У від 09.11.2020 зі сплати єдиного внеску на суму 35 190,73 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з 01.05.2015 та по теперішній час працює як найманий працівник у Комунальному підприємстві «Автобаза санітарного транспорту» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради на посаді водія транспортних засобів 2 класу автоколони №1 експлуатаційно-технічного відділу, а тому платником єдиного внеску за нього є його роботодавець.
Наведена обставина, на його думку, свідчить, що мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягнута за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
На підтвердження своєї правової позиції, позивач указує на усталену практику Верховного Суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено.
Суд визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8626-54У від 09.11.2020 зі сплати єдиного внеску на суму 35 190,73 грн.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції, за аналізом вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі – Закон №2464-VI), дійшов висновку про те, що якщо особа є найманим працівником, то така особа є застрахованою, і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Як зазначив суд першої інстанції, наведений висновок побудований на правовій позиції Верховного Суду. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ГУ ДПС в Одеській області, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою-підприємцем, без отриманого від підприємницької діяльності доходу, є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного.
Тобто, за логікою скаржника, відповідно до Закону №2464-VI, роботодавці та особи, які є фізичними особами-підприємцями чи самозайнятими особами, розглядаються як окремі платники єдиного внеску.
У зв`язку з цим, контролюючий орган вважає, що спірна вимога прийнята в межах Закону №2464-VI, а тому скасуванню не підлягає.

Позивач та третя особа,, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача не скористались правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином сповіщені про дату, час та місце судового розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку з 02.08.2006, що підтверджується довідкою №338/7/29-0022 від 02.08.2006 (а.с.12).
В період з 01.05.2015 по теперішній час позивач не здійснював діяльності як фізична-особа підприємець та працює як найманий працівник в Комунальному підприємстві «АВТОБАЗА САНІТАРНОГО ТРАНСПОРТУ» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради на посаді водія автотранспортних засобів 2 класу автоколони №1 експлуатаційно-технічного відділу.
Вказане підтверджується довідкою від 27.08.2021 №710 та записом № 18 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.21, 86-87).
Також, Комунальним підприємством «АВТОБАЗА САНІТАРНОГО ТРАНСПОРТУ» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради надано довідку про доходи від 27.08.2021 №75 за попередні шість місяців роботи (лютий-липень 2021 року, а.с.20). Також зазначено, де вказано про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати.
Поряд з цим, 09.11.2020 ГУ ДПС в Одеській області сформувало вимогу №Ф-8626-54У про сплату боргу (недоїмки), якою ОСОБА_1 повідомлено, що заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 03.06.2021 становить 35 190,73 грн. (а.с.10).
Відповідно до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 , станом на 31.10.2020, заборгованість по нарахуванню єдиного внеску склала 35 190,73 грн., яка виникла внаслідок несплати єдиного внеску за 2017-2020 роки.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до Реєстру 29.07.2021 внесено запис №2005380060006001976 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , підстава: власне рішення (а.с.98).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Колегія суддів вважає, що головним питанням у даній справі є встановлення правомірності прийняття контролюючим органом вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, за умови, що позивач був найманий працівник та за нього такий внесок сплачував роботодавець.

Верховним Судом неодноразово розглядалися спори про обов`язок фізичної особи - підприємця, яка є одночасно найманим працівником, сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Так, зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 01 вересня 2020 року (справа № 380/2239/20) суд касаційної інстанції висловив правову позицію про відсутність такого обов`язку, оскільки це спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого внеску.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19 вказав, що положеннями Закону України № 2464-VI не врегульовані відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції у згаданій постанові сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як підкреслив Верховний Суд, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Обставини справи свідчать, що позивач з 01.05.2015 та по липень 2021 отримував дохід у вигляді заробітної плати, з якої роботодавцем сплачено єдиний внесок як за найманого працівника.

За таких підстав, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню, саме через відсутність правових підстав для нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за період 2017-2020 роки.

Доводи апеляційної скарги суперечать наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду, які, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

За результатами апеляційного оскарження розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 308, 310, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

          суддя                                                                                 Л. В. Стас

          суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

          Повне судове рішення складено 22.07.2022.