ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року		Справа № 460/5459/20 пров. № А/857/22850/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року та на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року (суддя Дудар О.М., м.Рівне, повний текст складено 26 липня 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2020 (здано на пошту) ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі- ГУПФ) в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щомісячного підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, відповідно до статей 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-XII), за періоди з 22.05.2008 по 22.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно та починаючи з 17.08.2018.
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячне підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на момент виплати вказаного підвищення за періоди за періоди з 22.05.2008 по 22.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно та починаючи з 17.08.2018, та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, з 22.05.2008 по 22.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позов про визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати щомісячного підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 39 та 51 Закону №796-XII за періоди з 22.05.2008 по 24.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно та починаючи з 17.08.2018, зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком за періоди з 22.05.2008 по 24.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно; зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячне підвищення до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на момент виплати вказаного підвищення за періоди з 22.05.2008 по 24.08.2010 включно, з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно та починаючи з 17.07.2018 по 21.01.2020 залишено без розгляду. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ГУПФ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 22.01.2020 по 26.07.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ. Зобов`язано ГУПФ здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 22.01.2020 по 26.07.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, їх оскаржив позивач, яка із покликанням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції, рішення суду в частині зазначення кінцевої дати (26.07.2021) по якому позивачу слід нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії.
В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що ним нею не пропущено строк звернення до суду, оскільки про порушене право на виплату вказаної пенсії в не належних розмірах за ці періоди їй стало відомо з листа-відповіді відповідача від 15.01.2020. Крім того, посилається на норми статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV), що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Вважає, що нею дотримано строки звернення до суду і підстави для залишення позову без розгляду відсутні. Зазначає, що так як пенсія є щомісячним періодичним платежем, то суд мав зазначити лише початкову дату з якої слід нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга на ухвалу не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню  з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що отримання позивачем листа у відповідь на її звернення щодо встановлення підвищення пенсії позивача відповідно до статей 39, 51 Закону №796- XII не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 12 років після отримання пенсії за травень 2008 року - моменту, коли вона повинена був дізнатись про порушення своїх прав. Зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду залежить виключно від самого позивача, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №796-ХІІ в редакції до 01.01.2015.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.
Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 має статус особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення від 11.04.1996 серії НОМЕР_1 від (а.с.6).
15.01.2020 ГУПФ повідомило позивача у листі про відмову на її звернення щодо перерахунку пенсії відповідно до статей 39, 51 Закону №796- XII.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із частиною першою статті 118 КАС процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої та другої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З вищенаведених норм слідує, що строк звернення до адміністративного суду  це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Відтак, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги у даному спорі стосуються нарахування та виплати підвищення до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до статей 39, 51 Закону №796- XII за період з 22.05.2008.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон №796 - XII не встановлює спеціального строку звернення до суду за захистом порушеного права на отримання певного виду пенсії чи додаткової виплати за цим Законом, відтак застосуванню підлягає шестимісячний строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 122 КАС, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач звернулася до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку 22.07.2020. При цьому позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії відповідно до статей 39, 51 Закону №796-XII за період з 22.05.2008, заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду.
Щодо доводів скаржника про те, що про порушення свого права вона дізналася у січні 2020 року з листа відповідача, на думку суду апеляційної інстанції, такі не можуть бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити її можливості звернутися в межах строку, встановленого частиною другою статті 122 КАС.
Відтак, апеляційний суд вважає, що отримання позивачем листа відповідача від 15.01.2020 у відповідь на її заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Цей висновок відповідає правовій позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19.
З огляду на викладене, позивач своєчасно не скористалася своїм правом на звернення до суду за захистом, а звернулася до суду лише 22.07.2020 (понад 12 років після отримання пенсії за травень 2008 року).
Щодо посилання позивача на положення статті 46 Закону №1058-IV, то таке є безпідставним, оскільки за змістом наведених норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.
Таке твердження узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а
За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду за періоди з 22.05.2008 по 24.08.2010, з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.08.2018 по 21.01.2020, оскільки така подана з пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС.
Щодо вимог про скасування рішення суду, то апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.
Як видно зі змісту рішення таким визнано, що позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №796-ХІІ в редакції до 01.01.2015.
З огляду на те, що судом встановлено, що право особи на отримання щомісячного підвищення до пенсії як непрацюючого пенсіонера, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №796-ХІІ порушено та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу щомісячне підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), а відповідачем та позивачем не оскаржується таке рішення суду в частині вирішення справи по суті, то суд апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 308 КАС не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Разом з тим, в частині вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як видно з резолютивної частини рішення суду, судом визнано протиправною бездіяльність ГУПФ щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 з 22.01.2020 по 26.07.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ та зобов`язано нарахувати та виплатити з 22.01.2020 по 26.07.2021 вказане підвищення.
Проте, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами скаржника стосовно того, що судом безпідставно та необґрунтовано визначено кінцеву дату нарахування та виплати спірного підвищення, що свідчить про те, що суд ніби визначив що саме по дату 26.07.2021 відповідач повинен проводити вказану виплату та тим самим обмежив право позивача на отримання цього підвищення до зміни в законодавчому регулюванні вказаного питання.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення шляхом виключення із резолютивної частини цього рішення суду слів та цифр «по 26.07.2021».
В решті рішення суду слід залишити без змін.
Відповідно до частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, рішення суду підлягає зміні в його резолютивної частини, зважаючи на обставини викладені вище.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315-316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року - без змін.
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
          Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року змінити, шляхом виключення з абзаців другого та третього резолютивної частини цього рішення суду слова та цифри «по 26.07.2021».
          В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 3 травня 2022 року.