Справа № 345/5195/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/370/22 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача:                Фединяка В. Д.,
суддів:                                 Бойчука І.В., Василишин Л.В.        
секретаря                         Петріва Д.Б.
з участю                         ОСОБА_1 її адвоката Івашківа В.М.
                                представника ОСОБА_2 адвоката Іваніва О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року, ухвалене в складі судді Якиміва Р.В. в м. Калуш, повний текст складено 06 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Калуської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10.09.1975 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.02.2010 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на ј частину нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
У   грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до виконавчого комітету Калуської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10.09.1975 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.02.2010 року, видане на ім`я ОСОБА_3 , визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на ј частину нерухомого майна.
Позовні вимоги з врахуванням зміни підстав та збільшення позову мотивовані тим, що її матері ОСОБА_3 належала Ѕ частина будинку по АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1975. Вказує, що Згідно Акту Івано-Франківського ОБТІ від 05.08.1975 будинковолодіння, розділено на дві сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і складалося з одного одноповерхового дерев`яного житлового будинку та інших споруд. ОСОБА_3 оформила вказану частину після своєї матері, як переселенки із Польщі. Проте без належного нотаріального оформлення та незаконно його приватизувала тільки для себе. Відповідно до архівної довідки від 01.08.1975 за №59/15 ОСОБА_6 рахується в господарстві головою робітничого двору, на Ѕ частину будинку, побудованого в 1918 році. Таким чином на момент приватизації таке будинковолодіння відносилось до суспільної групи « робітничий двір». Враховуючи, що на момент приватизації позивачка була зареєстрована та проживала у цьому будинку, вважає, що має право на рівні з іншими членами сім`ї на частку у зазначеному будинковолодінні. З 1982 році позивачка спільно із чоловіком зробили капітальний ремонт будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Позивачка вважає, що відповідачка ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12.02.2010 незаконно, оскільки право власності у колгоспному (робітничому) дворі встановлюється на підставі часток усіх членів цього двору, відповідно до якого, позивачці належить 1/4 частина дерев`яного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Просила поновити строк для звернення до суду про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1975 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12.02.2010 недійсним та скасувати їх, визнати недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно на будинковолодіння АДРЕСА_1 за реєстраційним №29682973 та визнати за нею право власності на ј частину дерев`яного житлового будинку 1918 року забудови, право власності на стайню (літера Б), площею 25,4 кв.м., комору (літера В) площею 11,7 кв.м., літню кухню (літера Г) площею 28,2 кв.м., гараж ( літера Е) площею 20 кв.м., вбиральня (літера Д).
Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 10 січня 2018 року залучено до участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Калуської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок в якості відповідача-правонаступника ОСОБА_2 .
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року в  задоволені позову ОСОБА_1  до Виконавчого комітету Калуської міської ради,  ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10.09.1975 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.02.2010 року, видане на ім`я  ОСОБА_3 , визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на ј частину  нерухомого майна відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.06.2017 року щодо арешту будинковолодіння по АДРЕСА_1 , після набрання даного рішення законної сили.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що копія рішення Виконкому Калуської міської ради депутатів трудящих №143 від 22 серпня 1975 не підтверджує, що воно видавалось на підставі мотивованого висновку Бюро технічної інвентирації та з урахуванням записів у погосподарських книгах. Спірне будинковолодіння належить до суспільної групи колгоспного двору, частки якого є рівними між усіма членами двору, тому вона як член колгоспного двору має право на частку. Крім того, вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволення клопотання про призначення експертизи у справі. 
28 лютого 2022 року міський голова калуської міської ради Найда А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що апелянтка не надала належних та допустимих доказів належності будиковолодіння по АДРЕСА_2 до суспільної групи колгоспний двір та не надала переліку членів господарства, які працювали в колгоспі. Натомість в матеріалах справи наявна інформація щодо віднесення будинковолодіння до суспільної групи робітничий двір.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити цю скаргу. 
Представник ОСОБА_7 заперечив доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.        
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 10.09.1975 видано на ім`я ОСОБА_8 є незаконним, на переконання суду, воно видано у відповідності до тогочасного законодавства. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12.02.2010 було видано на переоформлення Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10.09.1975 на виконання рішенням виконкому Калуської міської ради №346 від 05.08.2009 «Про переоформлення свідоцтв про право приватної власності на будинковолодіння». Оскільки суд не знайшов підстав для їх скасування, то відсутні підстави і для задоволення вимоги про визнання за позивачкою права власності на ј частину дерев`яного будинку 1918 року забудови.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і обставинам справи.
Відповідно до частини першої статті 352  ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 належала Ѕ частина будинку по АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1975 (Т.1 а.с.28).
Згідно рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 05 серпня 2009 року №346 надано дозвіл громадян на переоформлення свідоцтва про права власності на їх будинковолодіння по мірі необхідності ( Т. 1 а.с.8).
Згідно свідоцтва про право власності від 12.02.2019 року ОСОБА_3 належить на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_2 ( Т. 1 а.с.6).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (Т.1. а.с.182).
Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння по АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі спадкового договору №1832 від 15 червня 2012 року (Т. 1 а.с.227-228)
Будинковолодіння по АДРЕСА_2 належало до суспільної групи робітничий двір. Згідно архівної довідки №59/15 від 01.08.1975 виданої виконавчим комітетом Калуської міської ради депутатів трудящих, відповідно до погосподарських книг виконкому Підгірківської сільської ради депутатів трудящих ОСОБА_9 рахується в господарстві головою двору, двір є робітничим (Т.1 а.с.29).
Частиною четвертою статті 41 Конституції України і статтею 32 ЦК України визначено непорушність права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсною реєстрації права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 , визнання права власності на ј на нерухоме майно, ОСОБА_1 зазначала, що спірне домоволодіння належала до групи робітничий двір та право власності встановлюється з рівності часток усіх членів двору.
Спір стосується 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 дерев`яного житлового будинку 1918 року забудови.
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
За змістом статті 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватноївласності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
Відповідно до записів погосподарської книги за 1958-1960 роки ОСОБА_9 була головою двору, двір рахується робітничий (Т.1 а.с.29)
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно враховано, що у погосподарських книгах тип двору ОСОБА_9 був віднесений до робітничого, тому в даному випадку норми статей 120,123 ЦК УРСР відповідно до яких майно колишнього колгоспного двору підлягало розподілу між його членами, застосуванню не підлягає.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірне будинковолодіння належить до суспільної групи колгоспного двору, частки якого є рівними між усіма членами двору, тому вона як член колгоспного двору має право на частку, оскільки спростовується матеріалами справи.
Крім того, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про скасування свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Каліської міської ради від 05 серпня 2019 року №346, оскільки рішення стосується переоформлення свідоцтв про право власності на будинковолодіння, апелянтом не оскаржується свідоцтво про право власності від 10 вересня 1975 року, на підставі якого видано свідоцтво 12.02.2010 року . Крім цього, апелянтом не доведено виникненням у неї права власності на ј частку спірного домоволодіння у зв`язку з участю у будівницті. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 23 травня 2022 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк 
І.В.Бойчук
Л.В.Василишин