ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 липня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/24106/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року 
у справі №160/24106/21 
за позовом   ОСОБА_1  
до  Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області     
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
01 грудня 2021 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до   Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області   в якому просив : 
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області у відмові ОСОБА_1 щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 23.03.2021 по 29.07.2021;
-  стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, 20 а, код ЄДРПОУ 40108866) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 березня 2021 року по 29 липня 2021 року в сумі 75 405,66 грн (сімдесят п`ять тисяч чотириста п`ять) гривень 66 копійок, без урахування податків й інших обов`язкових платежів;
- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, 20а, код ЄДРПОУ 40108866) у справі судові витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог ст. 139 КАС України.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 р. у справі № 160/24106/21 адміністративний позов    ОСОБА_1  до  Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. 
Не погодившись з рішенням суду, Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, в якій скаржник  просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 р. у справі № 160/24106/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, а норми загального трудового законодавства, зокрема ст. 116, 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Наполягає, що ГУНП дотримано усі права позивача при проведенні своєчасного повного розрахунку при його звільненні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав  для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 21.03.1996 року по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 по 22.03.2021 проходив службу на відповідних посадах в Національній поліції України та наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 22.03.2021 № 138 о/с з 22.03.2021 звільнений за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) з посади головного спеціаліста відділу психологічного забезпечення управління кадрового забезпечення ГУНП в званні «підполковника поліції».
Згідно наказу ГУНП від 22.03.2021 № 138 о/с стаж служби позивача для виплати одноразової грошової допомоги складає 25 років 00 місяців 02 дні, невикористана частина щорічної відпустки за 2021 рік за фактично відпрацьований час складає: основної - 5 діб, додаткової - 3 доби.
Оскільки грошове забезпечення за березень 2021 позивачу виплачено лише 29.03.2021 (тобто через 6 днів після звільнення), компенсацію за невикористані частини щорічної відпустки за 2021 рік за фактично відпрацьований час позивачу виплачено лише 30.03.2021 (тобто через 7 днів після звільнення) та лише 29.07.2021 (тобто через 129 днів після звільнення) на його поточний рахунок відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» з призначенням платежу «Заробітна плата» від ГУНП надійшли кошти з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 84 168,44 грн., 28.09.2021 позивач звернувся із заявою до ГУНП з вимогою щодо виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 23.03.2021 по 29.07.2021.
10.11.2021 позивач отримав відповідь ГУНП від 28.10.2021 № 1/Т- 7230/103/04-2021, якою йому відмовлено у здійсненні нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 23.03.2021 по 29.07.2021.
Так, у своїй відповіді ГУНП від 28.10.2021 № 1/Т-7230/103/04-2021 зазначило на те, що відповідно до пункту 8 Розділу VI Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок № 260), затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за №669/28799 (зі змінами), одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.
При цьому ГУНП зазначило, що цільові кошти на виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у період з березня 2021 по липень 2021 на рахунки ГУНП не надходили, а тому керівництвом ГУНП прийнято рішення щодо виплати позивачу вищезазначеної допомоги за рахунок економії коштів, виділених на грошове забезпечення інших поліцейських ГУНП у липні 2021 року, а тому жодних підстав для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з останнім, а саме за період з 23.03.2021 по 29.07.2021 не має.
Не погодившись з відмовою позивач вернувся до суду.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить наступних висновків.
Нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Суд   обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.
Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно ч. 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 2статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно ч. 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Відповідно до п. 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати доплати згідно Постанови № 375 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Суд не вбачає підстав для застосування критеріїв зменшення розміру суми середнього грошового забезпечення, оскільки позивач невідкладно звернувся до суду за захистом порушених прав, а встановлений розмір повністю відповідає принципам розумності і справедливості. Крім того, між сторонами відсутній спір щодо розміру грошового забезпечення що підлягає стягненню.
Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з  висновком  суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 75 405,66  грн.
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  14 лютого 2022 р. у справі № 160/24106/21 - залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від  14 лютого 2022 р. у справі № 160/24106/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках  та строки передбачені ст.ст.328, 329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко