Постанова
Іменем України                                   
03 травня 2022 року                                 
м. Київ
справа № 757/508/20-ц
провадження № 61-19919св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,           Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Акціонерне товариство «Дельта Банк», 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду                 від 23 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О. Є., у якому просила визнати протиправними дії АТ «УкрСиббанк» щодо відступлення права іпотекодержателя АТ «Дельта Банк» та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27150022 від 16 грудня           2015 року. 
Позовну заяву мотивувала тим, що 06 березня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна їй стало відомо, що державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу              Соколовим О. Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27150022 від 16 грудня 2015 року, згідно з яким іпотекодержателем визначено ПАТ «Дельта Банк». Підстави для прийняття такого рішення державним реєстратором були відсутні.
Кредитний договір та договір іпотеки були укладені між нею та                             АКІБ «УкрСиббанк» 28 лютого 2008 року. 
Під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,                         АКІБ «УкрСиббанк», в порушення положень цього Закону, звернулося до державного реєстратора - приватного нотаріуса про реєстрацію відступлення заборгованості ПАТ «Дельта Банк», наслідком чого є прийняття державним реєстратором рішення від 16 грудня 2015 року. Такі дії між АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» є протиправними, оскільки норми цього Закону забороняють вчинення дій щодо переуступки прав за іпотечними договорами.
Право іпотекодержателя передано ПАТ «Дельта Банк» в порушення вказаного Закону, а тому відповідне рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у складі судді Волкової С. Я. у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності після укладення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Норми цього закону не мають поширюються на договори, які були укладені до моменту набрання ним чинності. 
Крім того, позивач, звертаючись до суду із вимогами до відповідачів, просить скасувати записи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проте рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1                   є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. 
Постановою Київського апеляційного суду  від 23 листопада 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року  скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 з інших підстав, зокрема у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позов було пред`явлено до відповідачів (первісних кредиторів), що відступили право вимоги, а заяву про залучення правонаступника відповідачів не розглянуто, тобто не було залучено до участі у справі належного відповідача, що є порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи та є самостійною підставою для скасування судового рішення з відмовою у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявна заява Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), подана              23 квітня 2020 року про залучення до участі у справі в якості співвідповідача АТ «Альфа-Банк», як правонаступника відповідача АТ «Дельта Банк». Проте вказана заява судом першої інстанції не розглянута і не вирішена. 
Крім того, 18 лютого 2020 року позивач у відповіді на відзив просив залучити до участі у справі як співвідповідача АТ «Альфа Банк». Натомість ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року відповідь ОСОБА_1 на відзив повернуто без розгляду заявнику, оскільки не надано доказів надсилання відповіді іншим учасникам справи. 
Апеляційний суд вважав передчасними висновки суду першої інстанції щодо повернення відповіді на відзив та залишення без розгляду клопотання про залучення співвідповідача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, не погоджуючись з висновками апеляційного суду, просить скасувати прийняту цим судом постанову в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції безпідставно вийшов за межі доводів апеляційної скарги позивача та ухвалив судове рішення з підстав, за яких рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, не надав оцінки доводам апеляційної скарги позивача і доказам, поданим на їх обґрунтування.  
Суд апеляційної інстанції не досліджував, чи до належних відповідачів звернулася позивачка на час подання позову. В основу ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог апеляційний суд поклав обставини повернення судом першої інстанції заяви позивачки про залучення до участі у справі АТ «Альфа Банк» та нерозгляд заяви самого АТ «Альфа Банк» до участі у справі. Проте на час подання позовної заяви, як і після постановлення вже нового рішення судом апеляційної інстанції, права позивача були і залишаються порушеними саме АТ «УкрСиббанк» та                        АТ «Дельта Банк», а отже, АТ «Альфа Банк» не має відповідати за пред`явленим позовом. 
Апеляційний суд не врахував, що станом на дату подання позову до суду першої інстанції інформації щодо повторної переуступки прав вимоги до                 АТ «Альфа Банк» позивачу не було відомо. Позивач звернулася до суду з позовними вимогами про протиправні дії АТ «УкрСиббанк» з переуступки прав вимоги АТ «Дельта Банк», оскільки вони були вчинені під час дії                Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто з грубим порушенням норм цього Закону, які забороняють вчинення таких дій кредитною установою щодо переуступки.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20).                  
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали          
Фактичні обставини, встановлені судами
28 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк  надав позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США), в сумі 100 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн за курсом Національного банку України на день укладення договору, а позичальник зобов`язався повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у графіку погашення кредиту, який є додатком № 1 до договору. Кінцевий термін повернення кредиту сторонами визначено 28 лютого             2018 року. 
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 лютого 2008 року між банком та позивачем укладений договір іпотеки, відповідно до якого позивач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .
08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» (продавець) та АТ «Дельта Банк» (покупець) укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. за реєстровими номерами 2949 та 2950.
Згідно з підпунктом «а» пункту 2.1 договору продавець погоджується продати (відступити) права вимог за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець погоджується придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх, сплатити ціну купівлі.
Відповідно до підпункту «а» пункту 2.3 договору права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця та з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених у цьому договорі, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі права вимоги за кредитами у дату закриття.
19 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» складено акт приймання-передачі, яким передано права вимоги за кредитами, зазначеними в додатку 1 до договору купівлі-продажу, деталізовані в додатку 1 до акта приймання-передачі, зокрема, продавець передав покупцю права вимоги за договором про надання споживчого кредиту  від 28 лютого 2008 року                       № 11306071000 та договором іпотеки від 28 лютого 2008 року № 78350,             які укладені між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 , сформованої             30 січня 2020 року, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. здійснено реєстрацію прав та їх обтяжень на зазначений об`єкт, зазначено: підстава виникнення іпотеки - договір іпотеки, серія та номер: 1341, виданий 28 лютого 2008 року приватним нотаріусом Кияшко А. В.: підстава внесення запису -рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27150022 від 16 грудня 2015 року, іпотекодавець - ОСОБА_1 , іпотеко держатель - АТ «Альфа-Банк», підстави виникнення обтяження договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 09 грудня 2019 року                   (а.с. 53-54).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 ставить питання про визнання протиправними дії АТ «УкрСиббанк» щодо відступлення АТ «Дельта Банк» прав іпотекодержателя належного їй нерухомого майна та скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації відповідних змін, які відбулись у зв`язку з цим відступленням. Посилається на те, що відступлення прав вимоги за іпотечним договором відбулося в період дії заборони, встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:           а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. 
У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі                              № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). 
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня               2021 року у справі № 916/1415/19).
Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19)).
У справі, яка переглядається, установлено, що позивач вважає протиправними дії відповідачів щодо переуступки права вимоги за іпотечним договором, яка відбулась на підставі укладеного 08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. 
Позовна вимога ОСОБА_1 про визнання дій АТ «УкрСиббанк» щодо відступлення АТ «Дельта Банк» прав іпотекодержателя, а також похідна вимога про скасування рішення державного реєстратора щодо зміни іпотекодержателя не відповідають належному способу захисту у цій справі, оскільки задоволення таких вимог не призведе до поновлення прав позивача, які вона вважає порушеними.
Вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання, оскільки презумпція правомірності договору про відступлення права вимоги від 08 грудня 2011 року не спростована рішенням суду, яке набрало законної сили, вимоги про встановлення його нікчемності позивачем не заявлялись. 
Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту прав позивача буде звернення до суду з вимогами про визнання недійсним правочину, за яким відступлено відповідне право. 
У справі, яка переглядається, позивач обрала неналежний спосіб захисту свого права і її вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону. 
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, дійшли загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову 
ОСОБА_1 , але допустили помилку при мотивуванні своїх рішень, оскільки у задоволенні позову необхідно було відмовити саме у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу             ОСОБА_1 слід задовольнити частково, змінити постанову апеляційного суду шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат                 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки оскаржуване у цій справі судове рішення змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову, зокрема відмовлено у позові з інших підстав ніж виходив апеляційний суд, тобто фактично не відбулось задоволення жодної із вимог позивача, колегія суддів не вбачає підстав для розподілу судових витрат, у тому числі, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір, інші судові витрати, у разі відмови у позові, покладається на позивача.  
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду  від 23 листопада 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                         її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець 
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк