Постанова 
Іменем України 
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 242/4601/20
провадження № 61-5887св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю, Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків), 
стягувач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пітецький Віталій Вікторович, на постанову Донецького апеляційного суду від 17 березня 2021 року у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Биліни Т. І., Мальцевої Є. Є., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) (далі - відділ примусового виконання рішень).
На обґрунтування скарги посилалася на те, що на підставі інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, їй стало відомо, що на належну їй частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відділом примусового виконання рішень накладений арешт у межах виконавчих проваджень №18564907 та № 27305302, за якими стягувачем є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»). 23 вересня 2013 року державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Строк на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем сплинув, тому арешт на її майно існує безстроково, не забезпечуючи виконання жодного виконавчого документа, чим порушується її право на вільне володіння належним їй майном. Оскільки її постійним місцем проживання є м. Миколаїв, про протиправну бездіяльність виконавця, яке є триваючим, вона дізналась нещодавно, а на території країни запроваджено карантин, вважала, що строк для звернення до суду зі скаргою пропущено нею з поважних причин.
З урахуванням наведеного просила суд поновити їй строк для звернення до суду, визнати неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень щодо незняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу у виконавчому проваджені № 27305302, зобов`язати відділ примусового виконання рішень зняти арешт, накладений постановою від 29 червня 2011 року у межах виконавчого провадження № 27305302 на все нерухоме майно, що їй належить.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду зі скаргою. Скаргу задоволено. Визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 27305302. Зобов`язано відділ примусового виконання рішень зняти арешт, накладений постановою від 29 червня 2011 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31205194, ВП № 27305302, на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки незняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, тому порушене право заявниці підлягає захисту шляхом зобов`язання відділу примусового виконання рішень зняти арешт з нерухомого майна скаржника.
Постановою Донецького апеляційного суду від 17 березня 2021 року ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 17 грудня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавче провадження не є закінченим. Державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У квітні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пітецький В. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що повернення виконавчого документа стягувачу є за своєю суттю аналогічним закінченню виконавчого провадження, оскільки будь-які дії державний виконавець після цього не здійснює. Тому наявність арешту на майно боржника за відсутності відкритого виконавчого провадження є неправомірним та порушує права боржника.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права: пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, статей, 30, 47, 48, 49 Закону України «Про виконавче провадження», неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17.
До касаційної скарги заявниця подала клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
На обґрунтування клопотання посилається на те, що у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 зроблено висновок про те, що незняття виконавчою службою арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача. Водночас у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 викладено висновок про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавче провадження не є закінченим. Державний виконавець не має права на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. 
Оскільки, на думку заявниці, у постановах Верховного Суду викладено протилежні висновки щодо бездіяльності органу державної виконавчої служби стосовно зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві, то ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пітецький В. В., просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.  
У травні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відділ примусового виконання рішень просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що державний виконавець не мав підстав для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з неможливістю виконання, за наявності нестягнутого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження виключає можливість зняття арешту з майна. Відомості про стягнення з боржника виконавчого збору або витрат виконавчого провадження на день звернення до суду зі скаргою відсутні. Повернення виконавчого листа стягувачу внаслідок неможливості стягнути борг, за наявності несплаченого виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки фактично виконавче провадження не є закінченим. На підтвердження зазначеного посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-ц.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пітецький В. В., на підставі частини другої статті 389 ЦПК України. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, в тому числі ухвали суду першої інстанції на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця після їх апеляційного перегляду, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що на підставі виконавчого листа № 2-286, виданого Ворошиловським районним судом м. Донецька 23 червня 2011 року про солідарне стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 7 617 842,24 грн, підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області (далі - ВДВС ГУЮ у Донецькій області) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження від 29 червня 2011 року № 27305302, якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 
23 вересня 2013 року державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
Відомостей про сплату ОСОБА_1 (боржником) виконавчого збору, а також коштів, стягнутих за рішенням суду у розмірі 7 617 842,24 грн немає.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09 жовтня 2020 року № 227575347 на квартиру АДРЕСА_2 частки якої належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2016 року, та квартиру за адресою: АДРЕСА_3 частки якої належить заявниці на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2016 року, накладений арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 27305302 від 29 червня 2011 року (а. с. 6-7).
Відповідно до листа від 01 листопада 2019 року № 11598/02.1-40/20694 ВДВС ГУЮ у Донецькій області повідомив, що згідно з відомостями спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні відділу примусового виконання рішень перебували виконавчі провадження № 18564907 та № 27305302. Виконавче провадження № 18564907 відкрито на підставі виконавчого напису №1535, вчиненого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є. В. 03 березня 2010 року. Стягувачем за зазначеним виконавчим листом є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Виконавче провадження № 27305302 відкрито на підставі виконавчого листа № 2-286, виданого Ворошиловським районним судом м. Донецка 23 червня 2011 року. Стягувачем за зазначеним виконавчим листом також є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Згідно з листом від 27 грудня 2019 року № 13767/02.1-40/23972 відділ примусового виконання рішень повідомив, що 23 вересня 2013 року державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на зазначений час) виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Повідомлено, що стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не проведено, а тому підстав для зняття арешту немає (а. с. 9).
Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. 
Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа  стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIVвиконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV). 
Відповідно до статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. 
Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті50 Закону № 606-XIV.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, на які посилався суд апеляційної інстанції.
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, відповідно до якого незняття виконавчою службою арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.
Проте зазначені заявницею підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, оскільки правовідносини у зазначеній як приклад справі, та у справі, яка переглядається, не є подібними.
Зокрема у справі № 817/928/17 суди встановили, що виконавче провадження органом державної виконавчої служби здійснювалося у зв`язку зі стягненням з боржника за рішенням суду до Державного бюджету України заборгованості за ввізним митом та податку на додану вартість. На момент вирішення справи борг за виконавчими провадженнями у позивача відсутній; виконавчі листи повернуто на підставі пунктів 2 та 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, а матеріали виконавчих проваджень знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання у встановленому законом порядку.
Водночас у цій справі суди встановили, що заявниця не виконала рішення суду про солідарне стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованості у розмірі 7 617 842,24 грн. Оскільки арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, то у випадку невиконання виконавчого документа про стягнення з боржника коштів, немає підстав для зняття арешту з майна боржника.
Щодо розгляду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Клопотання мотивоване тим, що висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 є протилежним до висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявником аргументи у розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
У постанові від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15 Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Також суд зазначив, що ніщо не перешкоджає боржнику виконати рішення суду, що є його обов`язком з огляду на приписи Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, після чого арешт з майна боржника буде знято відповідно до приписів чинного законодавства.
У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17 Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі.
У постанові від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09 Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється.
У постанові від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 Верховний Суд зазначив, щовстановивши, що постанова про арешт майна боржника не була скасована, оскільки боржник не сплатив борг, виконавчий збір, судовий збір та витрати на проведення виконавчих дій, та врахувавши, що повернення виконавчого документа стягувачу у цій справі і знищення виконавчого провадження за закінченням строків зберігання не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Отже, у зазначених справах суди встановили, що боржники не виконали рішень про стягнення з них заборгованості, виконавчі провадження не є закінченими, а тому відсутні підстави для зняття арешту.
Водночас у справі № 817/928/17 суди встановили, що на момент вирішення справи боргу за виконавчими провадженнями боржник не має, тому немає необхідності у подальшому арешті його майна.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пітецький Віталій Вікторович, про передачу справи за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків), заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пітецький Віталій Вікторович, залишити без задоволення.
Постанову Донецького апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко