Справа № 464/7249/20                                Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/740/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 23 грудня 2021 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення,-
в с т а н о в и в:
В грудні 2020 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення. Просили стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за уточнений період з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2019 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 5706,97 грн, інфляційних нарахувань 1054,48 грн. та 3 % річних 291,92 грн., а разом 7053,37 грн., покликаючись на неналежне виконання зобов`язань.
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23 грудня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» за період з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2019 року заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 5706,97 грн., інфляційних втрат в сумі 1054,48 грн., 3% річних в сумі 291,92 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» по 1051,00 грн. судового збору з кожного.
Вказане рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, у зв`язку з чим було подано заяву про застосування строків позовної давності. Стверджує, що розглянувши справу без повідомлення відповідача та у відсутності сторін, суд вийшов за межі позовних вимог не обґрунтувавши це жодним чином у своєму рішенні. Вважає, що сума оплати за ненадані послуги централізованого опалення, інфляційні витрати та 3% річних мають бути набагато меншими та розраховуватись не з 01.03.2017 року, а з лютого 2018 року по 01.04.2020 року.
Також звертає увагу суду на те, що судом не було прийнято до уваги пояснення відповідача в тій частині, що у нього у квартирі встановлений лічильник споживання теплової енергії і ним згідно показів лічильника добросовісно та систематично здійснювалась оплата за спожиту теплову енергію, згідно показів лічильника. 
Крім того, судом не було прийнято до уваги той факт, що позивачем не було укладено договору на постачання теплової енергії із відповідачами та не було надано послуги із централізованого опалення.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за центральне опалення в розмірі 7053,37 грн.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Постановляючи оскаржуване рішення про задоволення позову ЛМКП «Львівтеплоенерго», суд виходив з того, що відповідачі не виконують свої зобов`язання по сплаті коштів за надані послуги з централізованого опалення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де і зареєстроване їх місце проживання. Указане підтверджується довідкою з місця проживання від 15 березня 2019 року за № 442, відомостями органу реєстрації від 24 та 28 грудня 2021 року.
Позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» за вказаною адресою надаються послуги з централізованого опалення, що підтверджується: актами про включення системи теплопостачання від 13 жовтня 2016 року, 12 жовтня 2017 року, 23 жовтня 2018 року, інформацією щодо показів будинкового лічильника теплової енергії та розрахунок кількості теплової енергії, спожитої на потреби опалення та гарячого водопостачання будинку за період з березня 2017 року по квітень 2020 року, інформацією щодо показів квартирного лічильника теплової енергії та обсяг споживання за період з березня 2017 року по квітень 2020 року; документами про встановлення будинкового/квартирного лічильників з повіркою засобів вимірювальної техніки. 
Згідно з розрахунком позивача за спірною адресою за період з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2019 року утворилася заборгованість, яка складається з наступного: 5706,97 грн. – послуги з централізованого опалення; 1054,48 грн. - інфляційні нарахування; 291,92 грн. – 3 % річних.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальних послуг є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник.
Відповідно до абзацу 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги`власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.
Відповідно до абзацу 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» а споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.
Відповідно до п. п. 5, 10 ст. 7 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.
Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.
Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Відповідно до Роз`яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Щодо правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями» від 01.02.2006 року, п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщення житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласники всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.
Відповідно до ст. 68 ЖК України споживачі повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.
Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 361/3298/16-ц(провадження № 61-30239св18).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що між позивачем та відповідачами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: виконавець надавав послуги відповідачу, останні такими послугами користувалися, не відмовлялися від них, усвідомлюючи, що надані послуги слід оплачувати.
Безпідставними є покликання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до ст. ч. ч. 1-3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2019 року судовий наказ Сихівського районного суду м. Львова від 23 липня 2019 року по справі № 464/3629/19, яким стягнуто: заборгованість у розмірі 5706,97 грн, 1054,48 грн – інфляційних нарахувань, 291,92 грн – 3 % річних, 192,10 грн – судових витрат по сплаті судового збору, було скасовано. Саме з цього часу й розпочався новий перебіг строку позовної давності. 
Оскільки позивач звернувся до суду з позовом у грудні 2020 року строк позовної давності пропущено не було.
Судовий наказ відповідно є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень.
Відповідно до ч. 3 ст. 160 ЦПК України судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Незважаючи на певні особливості щодо звернення, форми звернення, заява про видачу судового наказу є таким же способом реалізації права на судовий захист, як і позовна заява, а відтак, і вимоги щодо переривання строку давності мають поширюватися і на звернення із заявою про видачу судового наказу з усіма обумовленнями, що стосується звернення з позовом.
Враховуючи те, що судовий захист право кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів може бути реалізовано у позовному провадженні або наказовому провадженні шляхом видачі судового наказу, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (№ 6-931цс15).
Крім того, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) у якому зазначено, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною, виходячи з наступного.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Можна зробити висновок, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Отже, наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільних справах, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог. Тобто, при розгляді заяви у наказному провадженні суддя здійснює судочинство, а судовий наказ, як форма судового рішення, має усі риси, притаманні судовому рішенню.
Відтак, апеляційний суд вважає, що звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є способом судового захисту, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, який виконується за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Крім того, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 йдеться про інші обставини справи - відмова у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право, тому висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі.
Колегія суддів також погоджується з оцінкою судом першої інстанції наданого відповідачами експертного висновку щодо функціонування систем опалення та гарячого водопостачання в будинку АДРЕСА_2 , як такого, що не є належним та достатнім доказом, який би свідчив про безпідставність вимог позивача, з огляду на те, що висновок експерта може братися до уваги за умови його відповідності нормам чинного законодавства. Долучений висновок експерта не відповідає вимогам ст.. ст.. 102, 106 ЦПК України. 
Що стосується покликань апелянта на наявність індивідуального теплового пункту в будинку АДРЕСА_2 , то слід вказати наступне.
За вимогами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01 червня 2018 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 464/7683/17 між сторонами у позові про зобов`язання здійснити перерахунок нарахувань з 01 жовтня 2016 року (судом аналізувався розрахунок станом на грудень 2017 року), виходячи з об`ємів фактично наданих послуг та зарахування надмірно сплачених коштів, з покликанням на Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, Методики розрахунку кількості теплоти спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, відмовлено.
Даним рішенням установлено, шо відповідно до Закону України «Про теплопостачання» ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі ЛКП «Старий Сихів» та ним обслуговується. У вказаному будинку встановлений загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії і частина квартир у будинку обладнана квартирними приладами обліку теплової енергії. Квартира АДРЕСА_3 обладнана квартирним приладом обліку теплової енергії. За наявності різниці між показами загальнобудинкового приладу обліку тепла і сумою всіх показів індивідуальних теплолічильників у квартирах споживачів, вбачається наявність тепловтрат розподільчими мережами системи опалення будинку, тобто факту споживання теплової енергії в місцях загального користування, а відтак з огляду на ст.19 Закону України «Про теплопостачання» та ст.ст.20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відсутні підстави для здійснення перерахунку за послуги з центрального опалення із врахуванням споживання теплової енергії в місцях загального користування. У даному будинку установлений ІТП, що є автоматизованою модульною установкою, яка передає теплову енергію від зовнішніх теплових мереж (котельної) до системи опалення, гарячого водопостачання та вентиляції житлової будівлі, та, з врахуванням того, що до функцій даного пристрою не входить вироблення теплової енергії, а навпаки, споживання також (покликання щодо обладнання індивідуальним тепловим пунктом (ІТП) з відсутністю централізованого постачання опалення не підтверджені). Оскільки балансоутримувачем будинку є ЛКП «Старий Сихів», а самі співвласники квартир вказаного будинку не є управителями такого, Об`єднання співвласників у будинку не створено, відповідно договору про купівлю-продаж із теплопостачальною організацією не укладено, а відтак відсутні підстави для застосування для мешканців будинку тарифу на послуги з центрального опалення, які підприємство надає населенню, для управителів багатоквартирних будинків.
Наявність індивідуального теплового пункту у спірному будинку не є підставою для надання послуги постачання теплової енергії.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем. Розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу останніх слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м.Львова від 23 грудня 2021 року залишити без змін.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно ч.5ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.268,367,368, п.1 ч.1 374,375,381- 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сихівського районного суду м.Львова від 23 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18.08.2022 року

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.