КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                  
Справа № 755/11468/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1857/2022
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
17 серпня 2022 року                                                                                                     м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                 
                                    судді-доповідача     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Кулікової С.В., Музичко С.Г.,                                                                                                                                                            
                                         при секретарі      Кузьмич Р.Р.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про розірвання договору іпотеки,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Марфіної Н.В.,-      
   встановив:
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
Позивач просив розірвати іпотечний договір № 028/15-120, який посвідчено 30 березня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко В.С., зареєстрований в реєстрі за № 1918.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що як забезпечення зобов`язання ОСОБА_2 за договором, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк» про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-99, позивач, як майновий поручитель, передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
Вимог до позивача, як до поручителя, ПАТ «Укрсоцбанк» не було пред`явлено.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року у позові ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 025/25-99 від 30 березня 2006 року відмовлено.
У липні 2020 року позивач отримав від АТ «Альфа-Банк» повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.
Позивач зазначає, що право вимоги до нього, як до майнового поручителя, виникло 14 лютого 2012 року і відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України було дійсно до пред`явлення до 14 лютого 2015 року.
Строк звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи п. 1.1.2. договору кредиту та п. 1.4.1. іпотечного договору, закінчився 29 червня 2014 року. 
Відповідач не має права вимоги до позивача, як до майнового поручителя, тому фактично іпотечний договір є розірваним. Утім АТ «Альфа-Банк» відмовляється оформити розірвання договору. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
У судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялися належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено наявність умов та їх одночасне існування, як це передбачено частиною другою статті 652 ЦК України, для розірвання іпотечного договору. При цьому судом не було встановлено істотного порушення умов договору в розумінні ст. 651 ЦК України.
Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Встановлено, що 31 березня 2006 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-99.
Максимальний ліміт заборгованості: 35 000 доларів США.
Кінцевий термін повернення кредиту: до 29 березня 2013 року.
Цільове призначення кредиту: споживчі цілі.
31 березня 2006 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 028/15-120, за умовами якого в іпотеку передано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно п. 6.3. іпотечного договору, договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 15 759,15 доларів США.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року скасовано, у задоволенні позову банку відмовлено.
17 червня 2021 року АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
У повідомленні зазначено, що внаслідок реорганізації АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 
Кредитор вимагав в 30-денний строк з дня отримання вимоги усунути порушення умов договору кредиту від 30 березня 2006 року та погасити заборгованість перед банком в розмірі 22 655,08 доларів США. Також банк попередив, що у випадку непогашення у встановлений строк заборгованості, банк, відповідно до вимог діючого законодавства, зверне стягнення на майно, що було передане в іпотеку, шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», в рахунок виконання основного зобов`язання.
Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до нього з позовом не зверталося, а тому відповідач не має права вимоги до нього, як до майнового поручителя по кредитному договору № 025/25-99 від 30 березня 2006 року. Починаючи з 15 лютого 2015 року порука припинилася.  
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Так, ОСОБА_1 у позові просить розірвати договір іпотеки, у зв`язку із закінченням строку звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції правильно вирішив спір, зазначивши, що позивачем не було доведено наявність умов та їх одночасне існування, як це передбачено частиною другою статті 652 ЦК України, для розірвання іпотечного договору. При цьому судом не було встановлено істотного порушення умов договору в розумінні ст. 651 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що право вимоги до позивача, як до майнового поручителя виникло 14 лютого 2012 року і було дійсне до пред`явлення до 14лютого 2015 року, а строк звернення стягнення на предмет іпотеки закінчився 29 червня 2014 року, колегія суддів не приймає, оскільки зазначені обставини не можуть  бути підставою для розірвання договору іпотеки.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що судом при вирішенні спору були порушені норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 жовтня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-       
 
   постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 22 серпня 2022 року.

 
Суддя-доповідач                                                                                            Є.В. Болотов 

 
 
Судді:                                                                                                             С.В. Кулікова

 
 
                                                                                                                                                                                       С.Г. Музичко