Справа № 342/1026/21 
Провадження № 22-ц/4808/754/22 
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря                Шандалович В.В.,
з участю                адвоката Жарського Т.В. і адвоката Яремчук М.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Т.Г. Шевченка до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Баліцької Уляни Михайлівни про визнання договору недійсним та скасування запису про речове право за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду від 19 квітня 2022 року під головуванням судді Гайдича Р.М. у м. Городенка,
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року СВК імені Т.Г. Шевченка звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Баліцької У.М. про визнання договору недійсним та скасування запису про речове право.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.12.2012 між СВК ім. Т.Г. Шевченка (орендарем) та ОСОБА_3 (орендодавцем) було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 передав, а кооператив прийняв в оренду земельну ділянку (пай) площею 0,7832 га з кадастровим номером №2621686200:03:002:0186 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в урочищі «Аміачна»на території Тишківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області.
Земельна ділянка, яка є предметом оренди за вищевказаним договором, належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Договір оренди землі б/н від 25.12.2012 зареєстрований у Городенківському районному відділі ДЗК, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру на земельну ділянку. У витягу вказані відомості про орендаря даної земельної ділянки - СВК ім. Т.Г. Шевченка, дата реєстрації речового права 25.12.2012, строк дії речового права 15 років.
Після смерті орендодавця ОСОБА_3 спадкоємцем за заповітом цієї земельної ділянки, яка була предметом вищевказаного договору оренди землі, стала відповідачка ОСОБА_1 
ОСОБА_1 як спадкоємець набула всіх прав та обов`язків за договором оренди від 25.12.2012. Кооператив користувався земельною ділянкою, а ОСОБА_1 отримувала відповідну орендну плату. Дії кооперативу щодо продовження користування вказаною земельною ділянкою після смерті орендодавця були абсолютно законними, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства та укладеного договору оренди з ОСОБА_3 смерть спадкодавця (перехід права власності на землю до спадкоємця) не впливає на чинність і зміст договору: він продовжує діяти у тій же редакції.
Однак, у червні 2021 року з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що відповідачкою  ОСОБА_1  в період дії вищевказаного договору оренди землі був укладений інший договір оренди землі б/н від 12.04.2021 щодо цієї ж самої земельної ділянки, яка перебуває в оренді кооперативу. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 57961355від 30.04.2021, прийнятим державним реєстратором відповідачем, зареєстроване речове право оренди земельної ділянки за таким договором, укладеним ОСОБА_1 із ОСОБА_2 . 
Посилаючись на те, що станом на дату звернення до суду з позовом кооперативу належить суб`єктивне майнове право оренди земельної ділянки, вказане речове право не припинене, договір оренди землі б/н від 25.12.2012 є чинним, в установленому порядку недійсним не визнаний та не розірваний, державну реєстрацію договору оренди не скасовано, а внаслідок укладення оспорюваного договору відповідач ОСОБА_2 отримав право оренди земельною ділянкою, що стало перешкодою для реалізації аналогічного права щодо цієї ж самої земельної ділянки, позивач просив:
визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі б/н від 12.04.2021 щодо земельної ділянки площею 0,7832 га з кадастровим номером №2621686200:03:002:0186 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в урочищі «Аміачна»на території Тишківської сільської ради Коломийського району (Городенківського району) Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
скасувати запис про інше речове право, номер 41786617, вчинений 28.04.2021 державним реєстратором Баліцькою У.М. Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки, строкове платне користування земельною ділянкою кадастровий номер 2621686200:03:002:0186.
Рішенням Городенківського районного суду від 19 квітня 2022 року задоволено частково позовні вимоги СВК ім. Т.Г. Шевченка до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір оренди землі б/н від 12.04.2021 щодо оренди земельної ділянки площею 0,7832 га з кадастровим номером №2621686200:03:002:0186 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в урочищі «Аміачна»на території Тишківської сільської ради Коломийського району (раніше Городенківського району) Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
У задоволенні позову до державного реєстратора Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Баліцької У.М. відмовлено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь СВК ім. Т.Г. Шевченка судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь СВК ім. Т.Г. Шевченка витрати за надання правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн.
Стягнуто з СВК ім. Т.Г. Шевченка на користь державного реєстратора Баліцької У.М. Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області витрати за надання правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн.
У апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог.
Зазначає, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про укладення та реєстрацію 25.12.2012 договору оренди землі між позивачем та ОСОБА_3 , який не було визнано недійсним, та незважаючи на цей діючий договір відповідачі уклали та зареєстрували новий договір від 12.04.2021, не здійснивши належної перевірки вже зареєстрованих прав на земельну ділянку.
Судом першої інстанції не взято до уваги витяг з ДЗК від 27.02.2018, згідно якого земельна ділянка на той час належала на праві власності ОСОБА_3 і не було зареєстровано жодних інших речових прав чи обтяжень, в тому числі права оренди позивача.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 28.04.2020 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2621686200:03:002:0186 жодного права користування чи інших обтяжень не зареєстровано.
Також, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.04.2021 у графі «пошук в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно» про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, безхазяйне нерухоме майно, графі «пошук в державних реєстрах, що функціонували до 2013 р.», вбачається що земельна ділянка з кадастровим номером 2621686200:03:002:0186 не перебувала в користуванні чи іпотеці, щодо неї не було зареєстрованого жодного обтяження, а отже і не було перешкод для реєстрації права оренди за відповідачем-2. З наведеного вбачається, що така земельна ділянка не перебувала в користуванні також і до 01 січня 2013 року.
Вказує, що у випадку проведення державної реєстрації договору оренди землі від 25.12.2012 у встановленому на той час законом порядку, інформація про це була б наявна в Державному земельному кадастрі та проведення державної реєстрації нових договорів оренди землі було б неможливим, а державний реєстратор відмовив б в проведенні такої реєстрації.
Державним реєстратором було проведено належну перевірку документів та відомостей державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастру), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень щодо зазначеної вище земельної ділянки. В свою чергу, у відповідачів не існувало перешкод для укладення договору оренди землі, а у реєстратора не було перешкод для проведення державної реєстрації права користування за відповідачем-2.
При цьому, за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування прав чи обтяжень третіх осіб, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
Суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення відповідачів про те, що договір містить численні невідповідності вимогам законодавства та ними було поставлено під сумнів відповідність копії договору оригіналу. Оригінал відповідного доказу суд першої інстанції не витребував, не вирішив належним чином це питання, а зробив висновок про те, що договір оренди землі від 25.12.2012 є укладеним та дійсним, посилаючись тільки на додану позивачем копію.
Всупереч ч. 3 ст. 83 ЦПК України судом першої інстанції були прийняті та долучені до матеріалів справи докази за клопотанням представника позивача від 01.12.2021, чим порушено норми процесуального права. Судом взято до уваги копії платіжних відомостей, що додані представником позивача, які не мали жодного доказового значення та не стосувалися предмета спору.
Незважаючи на висновок зроблений у постановах Верховного Суду щодо належного суб`єктного складу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості часткового задоволення позовних вимог. 
Також судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно вирішено питання розподілу судових витрат. У цьому спорі позовні вимоги були спрямовані до трьох відповідачів без чіткого визначення до якого саме з відповідачів звернена та чи інша позовна вимога, а сума у розмірі 10 000,00 грн є повною сумою розміру гонорару представника позивача та не відповідає пропорційному розподіленню судових витрат. В той же час, за умови часткового задоволення позовних вимог, відповідачі 1 та 2 також претендували на вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Однак, судом першої інстанції не враховано заявлені ними витрати на професійну правничу допомогу та відповідно не вирішено це питання.
Просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник СВК ім. Т.Г. Шевченка зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що договір оренди землі від 25.12.2012 укладений і зареєстрований відповідно до вимог чинного на той час законодавства є абсолютно правильним та законним, ґрунтується на доказах, які містяться в матеріалах справи. До матеріалів справи долучена належним чином завірена копія даного договору, а також в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія другого оригінального примірника договору, який міститься в архіві органу, що здійснював реєстрацію даного договору, зміст долученого договору є ідентичним з тим, що надав кооператив до позовної заяви. Тому не можна стверджувати, що єдиним належним доказом достовірності наданої копії договору могло бути лише дослідження оригіналу договору. У суду не було сумніву щодо відповідності поданої нами копії договору його оригіналу, оскільки ідентична копія договору надана державним органом і тому він був взятий судом до уваги.
Також правильними є висновки суду щодо дійсності укладення первинного договору від 25.12.2012, так як даний договір не був визнаний недійсним у передбачений законом спосіб та не розірваний, а ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.
СВК ім. Т.Г. Шевченка належить право оренди земельної ділянки за законодавством, що було чинним до 01 січня 2013 року. Після настання цієї дати кооператив не зареєстрував свого права оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, речові права на земельну ділянку, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови реєстрації такого права відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Договір від 25.12.2012 оренди земельної ділянки кадастровий був зареєстрований у Городенківському районному відділі ДЗК.
ОСОБА_1 було відомо, що кооператив уклав з її дідом ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки, оскільки впродовж багатьох років її родич, а пізніше і вона особисто отримувала орендну плату і жодних претензій з їх боку не надходило. Тільки у березні 2021 року вона разом з своїми іншими родичами звернулась до кооперативу з заявою про повернення їй земельної ділянки. Знаючи, що земельна ділянка знаходиться у користуванні СВК, вона не звернулася у встановленому законом порядку в суд за захистом свого права (про розірвання договору чи визнання його недійсним) і не витребувавши земельну ділянку від первинного орендаря уклала договір оренди уже з іншим орендарем (своїм чоловіком). Такі їх дії були недобросовісними. Також, як видно з матеріалів справи, зокрема тих, що долучені державним реєстратором, станом на момент проведення державної реєстрації оспорюваного договору оренди землі (28.04.2021) відсутній Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, що передається в оренду.
При обговоренні питання щодо задоволення клопотання було надано пояснення, що СВК не має можливості надати доказ (оригінал договору), так як він вилучений за ухвалою слідчого судді в межах кримінального провадження. Дану обставину ніхто з учасників не заперечував, вона була всім відома. Зважаючи на вказані обставини дане клопотання не було задоволено і тому, відповідно, не виносилася ухвала про витребування у СВК оригіналу договору.
Докази було долучено на стадії підготовчого провадження з дотриманням усіх вимог ЦПК України. На стадії вирішення клопотання щодо долучення письмових доказів не надається їх оцінка, такі дії проводяться на стадії розгляду справи по суті при дослідженні письмових доказів. Також у суду не було необхідності досліджувати самі підписи на платіжних відомостях, кому вони належать, так як ця обставинами відповідачами та їх представником не заперечувалась при розгляді справи.
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру цього спору.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Основною вимогою є визнання недійсним договору оренди, який укладений в період дії раніше укладеного договору, а друга вимога була похідною.
В судовому засіданні представник  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  адвокат Жарський Т.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.
Представник СВК ім. Т.Г. Шевченка адвокат Яремчук М.Є. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Державний реєстратор Баліцька У.М. в судове засідання повторно не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час і місце слухання справи.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою ОСОБА_4 в засідання апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та СВК ім. Т.Г. Шевченка, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що згідно державного акта ІФ №082276 від 05.08.2009ІФ ОСОБА_3 був власником земельної ділянки 0,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в урочищі «Аміачна» на території колишньої Тишківської сільської ради Городенківського району (т.1 а.с. 21).
Між ОСОБА_3 та СВК ім.Шевченка було укладено 25.12.2012 договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2621686200:03:002:0186 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в урочищі «Аміачна» на території колишньої Тишківської сільської ради Городенківського району. Номер договору 017551. Строк дії договору 15 років, а саме до 25.12.2027 року (т.1 а.с. 17-18). Датою реєстрації договору є 25.12.2012, що крім запису в самому договорі оренди, підтверджується також витягом з Державного земельного кадастру та листом відділу у м. Городенка управління у коломийському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 27.09.2021 за № 0-9-0.24-126/104-21 (т.1 а.с. 11-13, 228-229).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадкоємцем стала відповідачка ОСОБА_1 , яка 28.04.2020 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , та в цей же день державним нотаріусом Городенківської РДНК Капріян С.В. було відкрито розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, РНОНМ 2074371926216 та зареєстровано право власності відповідачки на земельну ділянку (т. 1 а.с. 22, 23).
До спадкоємця – ОСОБА_1 , після прийняття спадщини, відповідно до норм чинного законодавства, перейшли всі права та обов`язки спадкодавця – ОСОБА_3 
ОСОБА_3 , а пізніше відповідачка ОСОБА_1 , отримували від СВК ім. Т.Г. Шевченка орендну плату згідно договору укладеного між СВК ім. Шевченка та ОСОБА_3 , що підтверджується даними платіжних відомостей (т.1 а.с. 224-227), що не було спростовано відповідачкою під час розгляду справи та підтверджує факт її обізнаності про користування СВК ім. Т.Г. Шевченка спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди, зокрема після смерті ОСОБА_3 .
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12.04.2021 укладено спірний договір оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером 2621686200:03:002:0186 та 28.04.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки за РНОНМ 2074371926216 внесено запис про інше речове право № 41786617 (т.1 а.с. 23).
Згідно зі ст. 626, 629, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 4 ст. 124 ЗК України (у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012) передбачалось, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012 (далі - Закон) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (стаття 3, 4 Закону).
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону).
Згідно ст. 18 Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Відповідно до ст. 19 Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
Згідно ст. 20 Закону, у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.
Згідно ст. 125, 126 ч. 5 ЗК України (у редакції чинній станом на момент укладення договору 25.12.2012) право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що договір оренди землі від 25.12.2012 між позивачем та ОСОБА_3 укладений і зареєстрований відповідно до вимог чинного на той час законодавства, набрав чинності 25.12.2012 і строк його дії закінчується 25.12.2027 року.
Доводи апелянтів про те, що договір оренди землі від 25.12.2012 містить численні невідповідності вимогам законодавства та ними було поставлено під сумнів відповідність копії договору оригіналу, не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що такий був укладений позивачем та ОСОБА_3 , зареєстрований відповідно до вимог чинного на той час законодавства і є дійсним, оскільки такі обставини підтверджені належними та допустимими доказами.
Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Договір оренди землі від 25.12.2012 у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, його недійсність також прямо не встановлена законом.
Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що відповідачі не були позбавлені можливості подання доказів та не заявляли клопотання щодо призначення експертиз з приводу дійсності укладення договору 25.12.2012 саме між ОСОБА_3 та СВК ім. Т.Г. Шевченка.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність у витягах з ДЗК від 27.02.2018 та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації щодо зареєстрованого права оренди позивача не заслуговують на увагу, оскільки відділом у м. Городенка управління у коломийському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у листі від 27.09.2021 зазначено про виникнення системної помилки при формуванні такого витягу з ДЗК, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ щодо спірної земельної ділянки тільки 28.04.2020.
Як встановлено судом, не зважаючи на чинність договору оренди землі від 25.12.2012, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено новий договір оренди землі від 12.04.2021 року на земельну ділянку з кадастровим номером 2621686200:03:002:0186.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).
Відповідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно положень ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закону), права на нерухоме майно та їх обтяжень, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними уразі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та обтяжень.
Діяльність органів державної реєстрації речових прав з 01.01.2013 року регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яким передбачено право державного реєстратора запитувати від органів виконавчої влади відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.
З метою запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку з різними набувачами Державною реєстраційною службою України на адреси начальників реєстраційних служб областей був підготовлений та направлений лист від 06.08.2013 року №2951/05-15-13 «Щодо запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами», за змістом якого державним реєстраторам було доведено до відома про необхідність запитування від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили державну реєстрацію прав оренди землі, які виникли та зареєстровані в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, витребування необхідної інформації (довідок, копій документів тощо), необхідних для реєстрації прав та їх обтяжень про наявність або відсутність зареєстрованих договорів оренди землі у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 01.01.2013 року.
Відповідачі, зокрема і державний реєстратор – Баліцька У.М., не надала суду належних та допустимих доказів, що під час реєстрації договору оренди від 12.04.2021 ними були здійснені необхідні запити до відповідних органів, з метою перевірки наявності вже зареєстрованих прав на вищезазначену земельну ділянку. Наданий останньою внутрішній опис документів для доручення реєстраційної справи № 2074371926216 не містить даних про запитування від органу виконавчої влади, який відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводив державну реєстрацію прав оренди землі, які виникли та зареєстровані в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, витребування необхідної інформації (довідок, копій документів тощо), необхідних для реєстрації прав та їх обтяжень про наявність або відсутність зареєстрованих договорів оренди землі у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 01.01.2013 року.
З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що державним реєстратором було проведено належну перевірку документів та відомостей державного реєстру прав, а у відповідачів не існувало перешкод для укладення договору оренди землі і у реєстратора не було перешкод для проведення державної реєстрації права користування за відповідачем ОСОБА_2 .
Частиною 5 ст. 116 ЗК України передбачено правило неможливості передачі в користування земельної ділянки без припинення права попереднього користування, в тому числі і орендаря.
Отже, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам зазначеного вище закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації та призводить до порушення права позивача, як орендаря.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір оренди землі від 12.04.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсними, оскільки він укладений до закінчення дії договору оренди тієї ж земельної ділянки, укладеного 25.12.2012 між ОСОБА_3 та СВК ім. Шевченка із строком дії до 25.12.2027 року, а відтак позовна вимога до цих відповідачів про визнання вказаного договору б/н від 12.04.2021 недійсним, підлягає задоволенню.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову відповідачами чи їх представниками не оскаржувалося.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яким задовольнив лише одну з позовних вимог - визнав недійсним договір оренди землі від 12.04.2021, однак не скасував речове право у Державному реєстрі речових прав, яке випливає з цього договору, висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову не спростовують і суд першої інстанції дав їм належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості часткового задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними відповідачами за вимогами про визнання недійсним договору оренди землі б/н від 12.04.2021 щодо земельної ділянки площею 0,7832 га з кадастровим номером 2621686200:03:002:0186 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в урочищі «Аміачна» на території колишньої Тишківської сільської ради Коломийського району (Городенківського району) Івано-Франківської області і ними було порушено права позивача.
Водночас, при здійсненні розподілу судових витрат суд першої інстанції не врахував наступне.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
У частині першій статті цієї статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення понесених судових витрат законом не передбачено (постанова Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 462/2077/17, провадження № 61-20159св19).
В порушення наведеної норми процесуального права суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача судові витрати в солідарному порядку.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу надано договір №1/03-юр про надання правової допомоги від 22.03.2021 укладений між позивачем та адвокатом Яремчук М.Є. Сторонами цього договору було укладено додаткову угоду від 02.06.2021 та акт про обсяг наданої допомоги від 21.03.2022. Згідно додаткової угоди від 02.06.2021 розмір гонорара становить 10 000 грн.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовна заява до відповідачів 1 та 2 задоволена частково, а у задоволенні позову до відповідача 3 відмовлено повністю, тому відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката Яремчук М.Є. на користь позивача стягнув з відповідачів 1 та 2 повністю в розмірі 10 000 грн.
Апеляційний суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з відповідачів, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.
З опису послуг вбачається, що позивачу адвокатом Яремчук М.Є. надавалися послуги на правову допомогу, які полягали у здійсненні нею зустрічі з клієнтом, правового аналізу ситуації, надання консультацій, узгодження правової позиції, пошуку, вивчення та правового аналізу судової практики, збирання, вивчення та правовий аналіз доказів по справі, підготовки позовної заяви, підготовки та надання процесуальних документів, прибуття у судові засідання та підготовки письмових тез до судових дебатів.
Колегія суддів вважає, що категорія цієї справи не є складною і цей же адвокат брала участь в розгляді в суді першої інстанції аналогічної справи з такими ж предметом та підставою позову, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення. Тому зазначення в розрахунку часу витрат на професійну правничу допомогу в кількості 24,5 год, зокрема і на опрацювання документів, наданні процесуальних документів, що входить до послуги з підготовки та подання позову, є явно завищеною та необґрунтованою.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що зазначені адвокатом роботи, з урахуванням їх складності не відповідають критерію реальності адвокатських витрат, а зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн належним чином не обґрунтований, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Тому, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, які слід стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача, до яких було спрямовано вимогу про вирішення цивільно-правового спору.
При цьому, вимога щодо скасування запису про державну реєстрацію права є похідною вимогою до вимоги щодо вирішення спору, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині в частині розподілу судових витрат, понесених позивачем, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору по 1 135,00 грн та витрати за надання правничої допомоги в розмірі по 4 000,00 грн з кожного.
В частині визнання недійсним договору оренди землі судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Городенківського районного суду від 19 квітня 2022 року в частині розподілу судових витрат, понесених позивачем, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 ) на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Т.Г. Шевченка (код ЄДРПОУ 03375723, вул. Незалежності, 13 с. Тишківці Коломийського району Івано-Франківської області) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 135,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого по АДРЕСА_1 ) на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Т.Г. Шевченка судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 135,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Т.Г. Шевченка витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Т.Г. Шевченка витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4 000,00 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
       О.О. Томин