УХВАЛА

19 липня 2022 року 
м. Київ
справа №420/7645/19
адміністративне провадження №К/9901/34949/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М.,  Соколова В.М., 
розглянувши клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі № 420/7645/19 
за позовом   ОСОБА_1 до  Офісу Генерального прокурора про  визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку, визнання протиправними дій,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України №1424ц від 12.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтриманні публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 15.11.2019;
стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15.11.2019 і до момента фактичного поновлення на роботі;
визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 20.11.2019.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України №1424ц від 12.11.2019 про звільнення позивача з посади начальника першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
Поновлено позивача на вказаній посаді з 15.11.2020.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.11.2019 по 15.03.2021 у сумі 830 225,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2021 змінено абзац 4 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2021:
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 18.11.2019 по 15.03.2021 в розмірі 827 725 (вісімсот двадцять сім тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 08 копійок. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог, Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, а ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року  відкрито касаційне провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі №420/7645/19 (№К/9901/34949/21).
Також, не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині поновлення позивача на посаду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, а ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2022 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі  №420/7645/19 (№К/9901/40884/21).
24 січня 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому позивач, окрім іншого, вказує, що процедура атестації, за результатами якої прийнято наказ Генеральної прокуратури України № 14242 від 12.11.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади, проведена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113, а позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на дискримінаційний характер процедури атестації прокурорів, невідповідність Закону № 113 положенням статей 21, 22, 24, 43 Конституції України, а також на відсутність ліквідації чи реорганізації.
Позивач, з посиланням на статтю 152 Конституції України, зазначає, що наразі на розгляді Конституційного Суду України перебуває конституційне подання 50 народних депутатів України № 3/116(20) від 18.03.2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону № 113.
Таким чином, на переконання позивача, зазначена справа Конституційного Суду України має безпосереднє значення для розгляду справи № 420/7645/19 по суті, а прийняте в майбутньому рішення істотно вплине на з`ясування обставин, які є предметом спору у цій адміністративній справі.
З наведеного, з посиланням на положення пункту 3 частини 1 статті 236 КАС України, позивач вважає, що існує об`єктивна неможливість розгляду справи № 420/7645/19 до набрання законної сили рішення Конституційного Суду України у справі №3/116(20).
Вирішуючи питання про можливість задоволення вказаного клопотання, Верховний Суд зазначає наступне.
За правилом пункту 3 частини першої статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За приписами частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їхні окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення. Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи.
Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.
Зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акта, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи (мають зворотну дію). В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акта не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі з підстав визначених пунктом 3 частини першої статті 236 КАС України, суд повинен належним чином проаналізувати ймовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їхній взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, і відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.
У спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією Закону № 113-IX, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності положень вказаного Закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання із фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.
У спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією Закону № 113-IX, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності положень вказаного Закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання із фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.
Водночас, позивач належним чином не обґрунтував наявності зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду вказаного конституційного подання і предметом цього спору, позивач посилається на розгляд Конституційним Судом України конституційності положень Закону № 113-ІХ. У чому полягає потреба зупинення провадження та її взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, скаржником належним чином не обґрунтовано.
Окрім того,   слід зазначити про те, що конституційне провадження у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону № 113-IX розглядається з 24.12.2020 і станом на момент касаційного розгляду ця справа залишається нерозглянутою.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав-учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами упродовж розумного строку.
Практика Європейського суду з прав людини з цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких: складність справи, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо.
Не вдаючись до детального аналізу практики Європейського суду з прав людини з питання, що розглядається, Верховний Суд враховує висновки цього суду про те, що трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення.
Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенції.
Подібний висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 826/25204/15 та постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 200/5251/20-а, від 27.04.2021 у справі № 360/2091/20, від19.05.2021 у справі № 360/2163/20, від 21.10.2021 у справі № 200/5458/20-а, від 29 жовтня 2021 року у справі № 120/2135/20-а.
Із Врахуванням наведеного, клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі № 420/7645/19 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 236, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 420/7645/19 за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі №420/7645/19 - до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі №3/116(20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України ««Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113 (із змінами).
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду