ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15292/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 травня 2022 року                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від                      18 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії, 

                                                  В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві в якому просив:
- визнати незаконною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у       м. Києві від 13.05.2020р. № 35221-10;
- визнати незаконним та скасувати рішення    Головного управління ДПС у м. Києві від 13.05.2020р. № 35221-10.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана вимога та рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки жодних рішень про нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту житлової та не житлової нерухомості, а також транспортного податку, відповідачем не приймалось і позивачу не направлялось.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 р. адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, доповнивши його мотивувальну частину викладеними у апеляційній скарзі доводами щодо наявності додаткових підстав для задоволення позовних вимог, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу позивача до розгляду у порядку письмового провадження на 13.04.2022.
У зв`язку з тим, що розгляд справи 14.04.2022 не відбувся, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2022 призначено розгляд апеляційної скарги на 11.05.2022 у порядку письмового провадження.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2022 апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві повернуто.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.05.2020 Головним управління ДПС у м. Києві винесено податкову вимогу № 35221-10, відповідно до якої, за позивачем, станом на 12.05.2020, обліковується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту житлової нерухомості у розмірі 1767,46 грн.; податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту не житлової нерухомості у розмірі 0,50 грн. та транспортного податку в розмірі 25000,00 грн.
Одночасно, 13.05.2020 відповідачем, відповідно до  ст. 89 ПК України,  винесено рішення про опис майна у податкову заставу № 35221-10.
Позивач вважаючи податкову вимогу та рішення про опис майна в податкову заставу протиправними, звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем до матеріалів справи не додано, ані податкових повідомлень-рішень на підставі яких виник податковий борг, визначений в оскаржуваній податковій вимозі, ані доказів їх направлення позивачу, у встановленому  ПК України  порядку. Тобто, суми грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту житлової нерухомості, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту не житлової нерухомості у розмірі та транспортного податку не набули статусу узгоджених, що в свою чергу виключає повноваження контролюючого органу примати та надсилати позивачу податкову вимогу. Також, судом першої інстанції наголошено на тому, що опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг, а в ході судового розгляду справи судом встановлено, що податковий борг не набув статусу узгодженого, рішення про опис майна в податкову заставу також підлягає скасуванню.
Натомість, апелянт (позивач) вважає, що суд першої інстанції по суті спір вирішив правильно, однак, було надано оцінку лише частині доводів позивача, покладених в основу позову. За доводами апелянта, задовольняючи позов з підстав недотримання відповідачем процедури узгодження суми грошових зобов`язань, суд не дослідив природу правовідносин сторін, а також питання наявності у відповідача законних підстав для нарахування податкового боргу. Крім того, апелянт вважає, що суд мав перевірити його доводи про відсутність взагалі підстав сплачувати нараховані податковим органом грошові зобов`язання, адже підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення могла бути лише отримана від Мінекономрозвитку інформація про автомобіль позивача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень пп. 14.1.153 п. 14.1 cт. 14  Податкового кодексу України,  податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
Згідно приписів пп.  14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України,  податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлені цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
У силу норм п.  57.3 ст. 57 Податкового кодексу України,  у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту  54.3 статті 54  цього  Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Відповідно до змісту п.п.  14.1.175  п.14.1  ст.4 ПК України,  податковим боргом визнається сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Так, пунктом  59.1 ст. 59 Податкового кодексу України,  встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Згідно п. 59.3 вказаної статті податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Згідно з п.  58.3 ст. 58 Податкового кодексу України,  податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку визначеному  статтею 42 цього Кодексу.
Відповідно до п.  42.1, п.  42.2 ст. 42 Податкового кодексу України,  податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом плати податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Тож, самим податковим боргом платника податків є сума нарахованого за податковим повідомленням-рішенням грошового зобов`язання, однак не сплаченого у десятиденний строк з дати отримання такого рішення, а також, беручи до увагу й те, що податкова вимога надсилається платнику податків який має узгоджений, однак не погашений податковий борг.
Слід звернути увагу на те, що предметом даного спору є прийняті податковим органом по відношенню до позивача податкова вимога Головного управління ДПС у м. Києві від 13.05.2020 № 35221-10 та рішення     від 13.05.2020р. № 35221-10. Тобто, відповідач стверджує, що нараховані позивачу зобов`язання є узгодженими, проте добровільно останнім не сплачені. Так, відповідач вказує на те, що податковий борг, визначений до сплати податковою вимогою Головного управління ДПС у м. Києві від 13.05.2020р. № 35221-10, складається з нарахованих, але не сплачених позивачем у встановлені законом строки, сум грошових зобов`язань з таких податків: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту житлової нерухомості у розмірі 1767,46 грн. визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 01.04.2019р.           № 0024611-1310-2652; податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту не житлової нерухомості у розмірі 0,50 грн.; транспортного податку в розмірі 25000,00 грн. визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 24.06.2019р. № 0297217-1310-2652.
Водночас, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції у контексті вирішення даного спору, цілком обґрунтовано наголосив на тому, що відповідачем до матеріалів справи не додано, ані податкових повідомлень-рішень, на підставі яких виник податковий борг, визначений в оскаржуваній податковій вимозі, ані доказів їх направлення позивачу, у встановленому  ПК України  порядку, що дає підстави для висновку про те, що суми грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту житлової нерухомості у розмірі 1767,46 грн.; податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичною особою, яка є власником об`єкту не житлової нерухомості у розмірі 0,50 грн. та транспортного податку в розмірі 25000,00 грн. не набули статусу узгоджених, що в свою чергу виключає повноваження контролюючого органу примати та надсилати позивачу податкову вимогу. Протилежного стороною відповідача не доведено, як і не надано суду матеріалів на підтвердження своїх доводів про узгодженість наведених сум грошового зобов`язання позивача.
Також, слід прийняти, що в силу абз. 3 п.  89.3 ст. 89 ПК України,  опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг, а в ході судового розгляду справи судом було встановлено, що податковий борг не набув статусу узгодженого, рішення про опис майна в податкову заставу також підлягає скасуванню.
Водночас, позивач, погоджуючись з даними висновками суду першої інстанції за наслідком вирішення спору, акцентує увагу на тому, що судом було надано оцінку лише частині доводів позивача, покладених в основу позову, а суд не дослідив природу правовідносин сторін, а також питання наявності у відповідача законних підстав для нарахування податкового боргу. Крім того, апелянт вважає, що суд мав перевірити його доводи про відсутність взагалі підстав сплачувати нараховані податковим органом грошові зобов`язання, адже підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення могла бути лише отримана від Мінекономрозвитку інформація про автомобіль позивача. Апелянт просить змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції, шляхом доповнення його мотивувальної частини додатковими підставами для задоволення позову. Колегія суддів, аналізуючи вказані апелянтом доводи, вважає, що останні є необґрунтованими та не узгоджуються з предметом даного спору, адже наявність/відсутність підстав для нарахування платнику податків грошового зобов`язання, перевіряється судом під час розгляду спору про оскарження винесеного податкового повідомлення-рішення/рішення, яке, у свою чергу не є предметом даного спору, з огляду на що, суд першої інстанції і не мав підстав для перевірки доводів позивача в цій частині, адже у матеріалах справи навіть немає самих рішень, якими було нараховано дані грошові зобов`язання позивачу та які, за обсягом заявлених позовних вимог, не є вимогами позову.
Тож, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та не є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, шляхом доповнення його мотивувальної частини додатковими підставами для задоволення позовних вимог. У іншій частині оскаржене рішення суду першої інстанції не переглядалось.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                             О.М. Ганечко

Судді                                                                                                          В.В. Кузьменко

                                                                                                               Я.М. Василенко